Алиса Паломбо
Най-красивата жена във Флоренция
Музата на Ботичели

Превод от английски: Елмира Великова, 2017

chitanka.info

На баща ми Тони Паломбо за това, че обикаля неуморно с мен музеите и дворците на Флоренция, докато правех проучвания за книгата; за това, че ме запали по историята и обича Италия колкото мен; за пикантната пица, сладоледа и пържените картофки в „Бира и грамофонни плочи“.

Пролог

Флоренция, 1484 г.

Картината беше внушителна — достатъчно голяма, та се наложи двама души да я внесат в покоите на II Magnifico[1]. Художникът не ги изпускаше от поглед, а по лицето му бе изписана загриженост, сякаш им бе поверил делото на живота си. Може и така да беше.

Мъжете оставиха внимателно картината на пода и я подпряха на стената. Грубата й рамка остана скрита зад диплите на ленена драперия. Творецът ги отпрати нетърпеливо с ръка и те си тръгнаха, като затвориха вратата на излизане.

— Това е тя, така ли? — обърна се Лоренцо де Медичи към художника. В очите му блестеше любопитство.

— Да, Magnifico — отвърна почтително той.

— Престани да ме ласкаеш, Сандро, умолявам те — усмихна се самодоволно Лоренцо. — Знаеш, че винаги съм ти помагал, каквото и да ми струва.

— Тогава бих могъл да ти поискам всичко — изрече художникът. Думите му прозвучаха шеговито, като към стар приятел, който се е издигнал в обществото, но мъжът остана замислен. Това бе изключително събитие за него.

Лоренцо също придоби сериозно изражение. Имаше предчувствие — повече от предчувствие, честно казано — какво изобразява картината.

— Не ме дръж в напрежение, amico[2].

Махна властно с ръка — не беше свикнал да чака никого, та дори и приятел.

— Покажи ми я!

Художникът затвори очи за миг, подпрял мълчаливо чело на рамката, а после вдигна глава и кимна одобрително. Бавно дръпна плата, който покриваше картината. Лоренцо де Медичи занемя — кой ли бе виждал подобна красота преди — и едва доловимо ахна.

Цветовете бяха изумителни — светлосиньо, зелено, розово и жълто, в нежни, но блестящи нюанси. Маестрото бе успял да улови движението върху платното по удивителен начин: цветята, които се сипят наоколо; диханието на вятъра, който си играе с къдриците; надиплените одежди и развятото наметало.

Но най-силно впечатление правеше централната фигура — фокусът на картината. Тя бе застанала в раковина сред вълните в безупречната си алабастрова голота, а водопад от златисточервеникави коси покриваше меките, съблазнително закръглени извивки на тялото.

А как грееше лицето й! Лоренцо добре го познаваше — наведената брадичка, когато се смееше, леката бръчица на челото в миг на размисъл и неподкупната й усмивка. И все пак, както отдавна подозираше, той не беше толкова близък с нея, колкото художникът.

За Лоренцо картината безспорно бе най-хубавата работа на живописеца досега — нещо изключително дори за едно забележително творчество, включващо портрети на първенци и благородници, а и на самия Свети отец.

Но ясно съзнаваше, че трябва да я запази от чужди погледи — поне в близко бъдеще. Вече знаеше какво се иска от него. Все пак изчака стария си приятел пръв да заговори.

— Години наред работих върху нея — продума най-сетне художникът.

— Да — обърна се Лоренцо към него. — Най-малко осем, струва ми се.

Отново се съсредоточи върху платното и жената в центъра — онази, която неведнъж бе канил на трапезата си, в градината и библиотеката. На лицето му се появи усмивка. Да, библиотеката бе любимото й място.

— Това е тя — заяви. — Сякаш всеки миг ще излезе от картината. Уловил си я, Сандро, никой друг не би могъл да го стори по-добре от теб.

— Нямах подобно намерение — изрече творецът с болка в гласа. Лоренцо с учудване забеляза сълзите на приятеля си, който не снемаше поглед от картината. — По-скоро исках да я освободя. И отново да й вдъхна живот!

— Успял си, без съмнение — увери го разчувстван домакинът. „По дяволите, Сандро ще ме разплаче“, помисли си и въздъхна. — Не знам защо си я донесъл тук, но май се досещам.

— Да. — Художникът го погледна настойчиво. — Не мога да задържа картината. Но дори да можех, Църквата…

— Така е — Потвърди Лоренцо. — Светата църква би те осъдила за много неща, макар да си изписал параклиса на Негово Светейшество.

— Да — отвърна гостът. — Но при теб ще е на сигурно място. Ако ми я отнемат, няма да го понеса…

Лоренцо сложи ръка на рамото му.

— Не се безпокой, стари друже. Ще я оставя в едно от именията си в провинцията, където никой не ходи без покана. Колкото до мълвата… — Сви рамене. — Обвинявали са ме, че пазя много по-скандални тайни.

— Благодаря ти, Magnifico — прегърна го художникът.

— Няма нужда — прекъсна го Лоренцо и на свой ред му върна жеста. Двамата мъже се отдръпнаха, за да разгледат отново картината. След малко домакинът добави: — Сега разбирам защо се опитваш да спечелиш благоразположението ми. Искаш по-хубава рамка за шедьовъра си, нали?

— Така си е. Но погледни я само! — посочи картината Сандро. — Нима Венера не заслужава парите на Медичите?

— Разбира се — усмихна се Лоренцо. — Ще се погрижа да намеря рамка, достойна за Венера. За Венера и за Симонета.

[1] Лоренцо де Медичи, наричан още Лоренцо Великолепни, е владетел на Флоренция през втората половина на XV век, учен и покровител на хората на изкуството. — Б.пр. ↑

[2] Приятел (ит.ез.). — Б.пр. ↑

Част първа
La bella[1] Симонета

[1] Красивата (ит.ез.). — Б.пр. ↑

Генуа и Флоренция, април — декември 1469 г.

1

Генуа, 1469 г.

— Симонета!

Чух майка ми да ме вика от коридора. Не твърде силно — все пак дамите не крещят, но с настойчив тон, който подчертаваше важността на предстоящото събитие.

Във венецианското огледало срещнах погледа на моята прислужница Киара. Усмихна ми се насърчително, докато втъкваше последните фуркети в косата ми.

— Почти съм готова, мадона Симонета — каза тя. — Ако наистина ви желае толкова много, ще ви почака.

Отвърнах й с плаха усмивка.

Майка ми, изглежда, бе намислила друго.

— Побързайте! — подкани ни, когато влезе в стаята. — Киара, трябва да подчертаем великолепната й коса, не я прибирай като на обикновена матрона.

— Si[1], дона Катанео.

— Che bella, figlia mia![2] — възкликна майка ми, щом ме огледа от глава до пети. Новата ми рокля от кремава коприна бе украсена с фина буранска дантела[3] и избродирана с рози по яката и подгъва. Перлена огърлица нежно обгръщаше шията, а косите ми бяха изкусно прибрани назад, така че златистите кичури се разстилаха свободно чак до кръста. — Както винаги — добави.

Усмихнах се неловко, но тя продължи:

— Толкова е запленен от теб, че когато те види довечера, направо ще си изгуби ума.

Срещала бях синьор Марко Веспучи само веднъж, и то на литургия. Беше флорентинец, изпратен да учи в Генуа. Незнайно как се бе запознал с баща ми и в този ден се приближи до нас в църквата „Сан Торпете“[4], за да ми се представи. Поклони се, целуна ми ръка и — подобно на всички останали кавалери — ме обсипа с разточителни и смешни ласкателства заради хубостта ми, така че не му обърнах почти никакво внимание. Беше доста красив, но пък повечето мъже не бяха лишени от чар.

За разлика от мен, той явно бе отдал по-голямо значение на срещата ни. Скоро след нея писа на баща ми и поиска разрешение да ме ухажва.

— Но, мамо — започнах неуверено. Струваше ми се, че това е единствената възможност да разсея съмненията си.

— Няма нищо, mia dolce[5] — успокои ме тя. — С баща ти обсъдихме въпроса. Синьор Веспучи е чудесна партия за теб. Защо не, той е приближен на Медичите във Флоренция! Не искаш ли да помогнеш на famiglia nostra[6] по най-добрия начин?

— Разбира се! — отвърнах. Какво друго можех да кажа?

— Разбира се! — повтори майка ми. — Тогава да слезем долу и да посрещнем твоя обожател. Не се страхувай, не е нужно да говориш, ако не искаш. Красотата ти е повече от достатъчна.

Едва се сдържах да не направя физиономия — още нещо неприсъщо на дамите. Сякаш щях да си мълча, като се оженя. Как можа да й хрумне, че няма нужда да говоря — нима мъжете си мечтаят за неми съпруги?

„Може и да е така всъщност“ — помислих си и по лицето ми се плъзна иронична усмивка, щом се сетих колко често майка ми бъбри до безкрай, без да забелязва измъчената физиономия на баща ми.

„Ожени ли се синьор Веспучи за мен, със сигурност няма да бъда мълчалива съпруга. Ще му дам да разбере от самото начало.“

Последвах майка си по стълбите, а Киара вървеше дискретно след нас, в случай че ми потрябва нещо. Разкошната ни къща бе много по-скромна от палатите на някои генуезки благородници. Беше разположена доста далеч от брега, затова от горните балкони морето не се виждаше добре, но винаги се усещаше. Соленият му мирис пропиваше цяла Генуа — въздуха, бриза, дори сградите. Ухаеше на роден дом.

Скоро излязохме на двора. Беше чудесна мека вечер в края на април и баща ми бе решил да посрещне госта на открито.

— Ето я и нея — чух гласа на татко, когато се появихме с майка ми. — Симонета, figlia[7], навярно помниш синьор Веспучи?

— Разбира се — отвърнах и подадох ръка на госта. — Как се чувствате днес?

— Отлично, мадона, след като отново ви виждам — заяви той и се приведе, за да целуне ръката ми. После пак се изправи и по тънките му устни заигра нервна усмивка. Огледах го скришом. Да, беше млад и красив, може би двайсетинагодишен, а аз бях само на шестнайсет. Тъмната коса и изострената му брадичка бяха добре оформени, имаше големи благи очи и правилен нос. Макар и в тъмни тонове, дрехите му бяха от най-скъпите платове.

— Заповядайте вътре, синьор Веспучи — подкани го баща ми — за да изпием по чаша вино.

— За мен ще бъде чест, дон Катанео — прие гостът.

Оттеглихме се в гостната и майка ми нареди на един слуга да донесе бутилка от най-хубавото ни червено вино. Седнах на стол с красива дърворезба, като внимавах да не измачкам роклята си.

Синьор Веспучи не снемаше поглед от мен, но се престорих, че не го забелязвам, и сведох скромно очи към земята. „Няма ли да ме заговорите, синьоре, или цяла вечер ще ме разглеждате като картина?“ — помислих си сърдито.

— Вие сте истинско видение, мадона Симонета — обади се най-сетне. — Засенчвате дори слънцето и сте по-красива от цвете.

Прехапах си бузата, за да не се разсмея. Всички мъже се представяха за поети, но малцина имаха това призвание. Синьор Веспучи не правеше изключение.

— Благодаря, синьоре! — отвърнах, запазила самообладание. — Думите ви са твърде ласкави.

— И прелестни — додаде майка ми, седнала срещу мен. — Ах, тези млади поети!

Отново преглътнах напушилия ме смях и наведох глава с облекчение.

— Всеки мъж си мечтае за муза като вас — допълни гостът, като все още ме съзерцаваше. Преодолях притеснението си и го погледнах открито. Дали наистина беше искрен? Взря се в очите ми, сякаш искаше да оцени и друго, освен хубостта ми, макар и за кратко. Но лицето му пламна и той се извърна.

— Разкажете ни как върви обучението ви, синьор Веспучи — поде баща ми, след като ни наляха вино.

Обожателят ми подхвана с желание темата и подробно ни запозна с банковото дело. Заяви, че би искал новите умения да му послужат, когато се върне във Флоренция — града на прочутите банкери Медичите.

Разговорът бе скучен — числата и сметките не бяха моята страст. И все пак мъжът ме привличаше със своите пламенни очи, жива реч и възторжени жестове.

Докато говореше, все едно седеше на тръни, като че ли само въодушевлението го задържаше на едно място.

Тогава ми стана симпатичен. Може би сметките и числата за него имаха същата сила, както поезията за мен — и двамата бяхме влюбени в нещо, което ни завладяваше напълно. И този миг сякаш проникнах в душата му, а тя бе много по-привлекателна от красивото му лице.

Когато времето напредна и темата се поизчерпа — всъщност почти не участвах в разговора, навярно тъй бяха решили родителите ми — синьор Веспучи забеляза книгата, оставена върху близката лакирана масичка.

— Виж ти! „Божествена комедия“. Кой тук чете Данте? — Гостът погледна въпросително баща ми.

— Аз — обадих се.

— Вие ли, мадона Симонета? — смая се мъжът.

Образованието ми се свеждаше до основни неща: четене, писане и проста аритметика. Често изпросвах разрешение от учителя си — мил възрастен свещеник — да прочета историите на Юлий Цезар и Александър Велики. Така неусетно преминахме към поезията.

Щом навърших тринайсет, родителите ми освободиха падре Валерио. Смятаха, че е излишно да продължават да му плащат. Вече бях научила достатъчно, за да бъда достойна дама и съпруга.

„Мъжете не искат учени жени — заяви веднъж баща ми, а майка ми енергично го подкрепи. — Красиво момиче като теб не се нуждае от книги.“

Не ми позволиха да продължа уроците си, колкото и горещо да ги молех. Затова започнах да чета сама книги — първо от библиотеката на баща ми, а после и нови. Но томчето, което бе привлякло вниманието на синьор Веспучи, ми беше спомен от падре Валерио. Подарил ми бе и други, бог да го поживи.

— Естествено. Не разбирам защо се учудвате, синьор. Нима очаквате да съм необразована като повечето благороднички?

При тези думи баща ми се намръщи, но не му обърнах внимание.

— Не, разбира се — изрече синьор Веспучи, посъвзел се от изненадата. — Но не очаквах млада дама като вас да чете точно това…

Присвила очи, издекламирах:

— Не крия нищо в своето мълчание, учителю! За да не ме виниш, предразположен съм към въздържание.[8]

— Симонета, моля те… — засмя се майка ми притеснено.

Синьор Веспучи отмина забележката с мълчание и отново впери поглед в мен.

— Тъй над хиляда блясъци избрани прииждаха и екна ясен глас: „Ей този ще усили любовта ни!“.[9]

Двамата дълго не отмествахме поглед един от друг. По-дълго, отколкото благоприличието позволяваше.

Този път аз извърнах глава.

— В кръга на Медичите ще сте на висока почит, мадона Симонета — заяви след тежко мълчание синьор Веспучи с пресипнал от вълнение глас. — Притежавате в изобилие две неща, които най-много се ценят там: красота и любов към поезията.

— Така ли мислите? — попитах, като се стараех да запазя спокойствие.

— Si. По примера на дядо си, великия Козимо, Лоренцо де Медичи събира около себе си най-будните и надарени умове: поети, учени, художници. Няма друго място в Италия и по света, където изкуството да е на такава почит.

Опитах се да си го представя. Как блестящи личности и художници — всичките неотлъчно край Медичите — обсъждат творческите си идеи. Дали биха приели жена сред тях? Може би, защото дори тук, в Генуа, се носеше славата на изключителната Лукреция Торнабуони — интелигентна и начетена жена и майка на братята Лоренцо и Джулиано Медичи.

— Бих искала да видя Флоренция — казах с усмивка на своя обожател.

Тогава още не го осъзнавах, но през следващите седмици често щях да се връщам към мига, в който взех съдбоносното си решение.

[1] Да (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[2] Колко си красива, дъще моя! (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[3] Ръчно изработена дантела от Бурано — остров, разположен във Венецианската лагуна. — Б.пр. ↑

[4] Църква в Генуа, посветена на св. Трофим, покровител на моряците. — Б.пр. ↑

[5] Милата ми (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[6] Семейството ни (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[7] Дъщеря; дъще (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[8] Цитат от X песен на „Ад“ из „Божествена комедия“ от Данте, превод И. Иванов и Л. Любенов. — Б.пр. ↑

[9] Цитат от V песен на „Рай“ из „Божествена комедия“, превод И. Иванов и Л. Любенов. — Б.пр. ↑

2

Не стана толкова бързо, разбира се. Синьор Веспучи вечеря с нас още веднъж и щом се оттеглихме с майка ми, обяви намеренията си пред баща ми. За да направи официално предложение за брак, трябваше да се върне във Флоренция — обучението му бе почти приключило — и да получи благословията на родителите си. Навярно щеше лесно да ги убеди, като им разкаже за моите красота и добродетелност. Особено за красотата ми.

И тъй, започнах да чакам този миг — както повечето жени, предполагам.

Още в първите дни след отпътуването на синьор Веспучи усетих, че той ми липсва. Данте ни бе свързал. Любовта ми към поезията не беше отблъснала моя ухажор — точно обратното. Наистина тъгувах по него — дори нещо повече, копнеех за бъдещите ни разговори.

Ала дълго не получихме вест от синьор Веспучи и с времето самата мисъл за сватбата ставаше все по-смътна и неясна — избледняваше като мастилото на често прелиствани страници. Навярно бе по-добре изобщо да не се обади, та какво знаех аз за брака и за мъжете? Или за него самия? Поезия, бистър ум и красота — дали това бе достатъчно, за да живеят в хармония двама души? Какво ли още бе нужно? Цяло щастие бе, че обожателят ми е млад и красив. Повечето момичета на моята възраст се женеха за много по-възрастни мъже.

Понякога си спомнях разказите му за Флоренция и тамошното общество. Мечтаех си да се запозная с онези умни и начетени мъже, за които говореше синьор Веспучи. Нима цял живот щях да прекарам в Генуа с родителите си, без да опозная света?

Дали синьор Веспучи щеше наистина да ме заведе във Флоренция и да ме представи на Медичите? Едва ли хора от техния ранг биха проявили интерес към дъщерята на обикновен благородник от Генуа. Ухажорът ми бе засегнал въпроса съвсем бегло, а аз вече бях готова да споделя с него брачното ложе. Може би лековатият му брътвеж целеше само да омае една наивна девойка.

Приятелката ми Елизабета ме посети скоро след заминаването на синьор Веспучи. Тя бе година по-голяма от мен, доста бъбрива и все още неомъжена, което ни сближаваше най-вече — бяхме единствените девойки за женене, на които тепърва предстоеше да си намерят съпруг или да постъпят в манастир. Беше ми приятно да разговарям и да ходя на пазар с Елизабета, но клюките, които ми разказваше, постепенно ставаха все по-злостни и започваха да ме напрягат.

Седнахме в градината, широкополите шапки ни пазеха от слънцето, а косите ни се спускаха като водопад по раменете с ослепителни златисти отблясъци. Така правеха всички венецианки, а те минаваха за най-красивите жени на света.

— Имаш ли вест от красивия си обожател? — попита ме веднага Елизабета.

— Не — отвърнах. — А какви са новините при теб? Баща ти все още ли държи на граф Ричи?

Гостенката ми се намръщи и разбрах, че неволно съм я засегнала. Според последната клюка, която се носеше из града (бях помолила Киара да ме информира за всичко в периодите, когато се виждах по-рядко с приятелката си), бащата на Елизабета бе предложил ръката й на граф Ричи — бездетен вдовец на около петдесет, след като не бе успял да я сгоди за някой по-млад наследник от местните фамилии. Не повярвах на тази история, когато я чух, но изражението на гостенката ми говореше друго.

— По-скоро бих станала монахиня, да ме прости господ — срамежливо се прекръсти тя.

Опитах се да я развеселя.

— Да се надяваме, че няма да се стигне дотам. Не се безпокой, amica[1]. Баща ти навярно ще ти потърси добра партия другаде — в Пиза или във Флоренция.

— Уф — махна с ръка Елизабета. — В Пиза има само учени и свещеници. Виж, във Флоренция е различно, там съпрузите явно падат от небето. — При тези думи лукаво се подсмихна. — Както вероятно знаеш, скъпа моя Симонета.

— Все още нямам съпруг. Нито от Флоренция, нито от другаде.

— Е, скоро ще имаш, поне така се говори.

— Може би — свих рамене недодялано. Майка ми би се ужасила от този жест, който никак не прилягаше на една дама.

Усещах, че Елизабета ме наблюдава скришом изпод периферията на шапката си.

— Той не ти ли допада? — попита ме.

— Напротив — отвърнах и си припомних мига на странна близост помежду ни. — Просто… не съм сигурна дали съм готова за брак.

— Та какво друго може да иска една жена, освен да се омъжи? — засмя се гостенката ми.

— Наистина, какво ли? — промълвих смутено, макар че отлично знаех отговора. Можех най-много да се надявам, че ще си намеря съпруг, който е снизходителен към обучението и поетичните ми занимания и достатъчно заможен, за да ми набавя книги. Синьор Веспучи навярно не би ми отказал нищо.

— Не би могла да станеш монахиня — продължи Елизабета. — Прекалено си красива.

Изрече го така, сякаш ме обвиняваше в магьосничество.

— Монашеският живот едва ли е толкова ужасен — отвърнах, като склоних глава и притворих очи.

Родителите ми, естествено, никога не биха допуснали да дам обет за послушание. Като единствено дете в семейството, от мен се очакваше да сключа изгоден брак. А и неведнъж ми бяха казвали, че с моята красота без съмнение ще си намеря най-подходящата партия. От друга страна, на монахините бе позволено да четат и най-образованите от тях дори преписваха ръкописи.

Елизабета все още ме наблюдаваше.

— Чух, че имал любовница — изрече внезапно.

— Кой? Граф Ричи ли? — разтворих широко очи.

— Не — поясни, втренчила поглед в мен. — Твоят синьор Веспучи.

Изведнъж приятното чувство, останало от срещата ми с Марко, доби горчив привкус.

— Какво от това? — попитах и се постарах да потисна разочарованието си. — Повечето мъже имат.

— Тя е известна куртизанка — продължи Елизабета, пренебрегнала думите ми. — Казва се Виолета. Изглежда, е много красива и доста търсена заради изключителните си… умения.

Не можех да повярвам, че приятелката ми намеква подобни неща — в нейните уста звучаха твърде непристойно.

— Какво толкова? — попитах раздразнено. — Нима не бива да се омъжа за него само защото е преспал с куртизанка? Ако това беше сериозна причина за отказ, всички жени по света щяха да останат стари моми.

— Реших, че трябва да знаеш — извърна леко глава гостенката ми.

Притворих очи. Навярно ми завиждаше. Мислеше, че сама определям съдбата си. Но макар да харесвах синьор Веспучи, последната дума имаше баща ми. На мен ми оставаше единствено да реша колко да трае „съпротивата“ ми.

Отново затворих очи и примижах срещу слънцето, без да ме интересува дали кожата ми ще изгори. Дълго време нито една от нас не се обади. Най-сетне наруших мълчанието, за да й предложа малко вино.

Три дни по-късно пристигна писмо от Флоренция. Синьор Веспучи пишеше, че е говорил с родителите си и се връща в Генуа. Молеше за разрешение да ни посети отново.

Майка ми възкликна от щастие, а татко не спираше да хвали ухажора ми. Бил прекрасна партия. Почти не ги чувах. По тялото ми се разля приятна топлина, примесена с нещо друго — навярно радост. Или подобна емоция, която един ден можеше да се превърне в радост.

[1] Приятелка (ит.ез.). — Б.пр. ↑

3

Една хубава пролетна утрин синьор Веспучи пристигна и веднага пожела да се види насаме с баща ми. Вече бях будна, облечена и нагласена като принцеса — майка ми се бе погрижила за това, защото знаехме за предстоящото посещение. Тя нетърпеливо сновеше из спалнята, докато чакахме да ни повикат в кабинета на татко.

— Защо ли толкова се бавят? — изрече загрижено, след като мина доста време. — Едва ли се препират за зестрата.

Тактично си замълчах — не знаех какво да кажа, а и майка ми не очакваше отговор. Ами ако беше дошъл да ни съобщи, че е променил решението си? Дори не смеех да го кажа на глас. А може би родителите му не бяха дали съгласие? Какво щях да правя тогава?

Е, поне граф Ричи щеше да е на разположение, ако не се ожени за Елизабета или за друга. При тази мисъл сърцето ми затуптя силно. Навярно синьор Веспучи носеше добри новини. Щеше ли иначе да се върне толкова скоро?

Постарах се да запазя самообладание.

Четвърт час по-късно слугата на баща ми дойде да ни повика.

— Мадона Катанео, мадона Симонета — поклони се той — дон Катанео ви кани в кабинета си, където ви очаква и неговият гост.

Майка ми едва не извика възторжено, ала бързо се овладя.

— Grazie[1], Джорджо. Идваме веднага.

Мъжът се поклони отново и напусна стаята.

Майка ми се приближи до мен и ме хвана за ръка.

— Моментът настъпи, mia bella[2] Симонета. Готова ли си? — Дори не изчака да й отговоря, а продължи да бъбри щастливо: — Скоро ще бъдеш сгодена! Започваш нов живот!

— Може би трябва да слезем долу, мамо — усмихнах се. — Не бива да караме моя… кандидат да чака.

— Не бъди нетърпелива — успокои ме. — Ще отидем, разбира се, но бавно. Една дама никога не тича.

Последвах я, стиснала ръката й. Слязохме на първия етаж, където се намираше кабинетът на татко. Майка ми се поспря отвън за миг, а после разтвори широко вратата и влязохме в стаята.

Мъжете вдигнаха глави — изглеждаха доволни. На писалището помежду им имаше гарафа с вино и две чаши.

— Ето ги и тях! — възкликна баща ми. — Заповядайте, скъпи дами! Имаме добра вест!

Синьор Веспучи ни настани на масата и с поклон се върна на мястото си. Щом седнахме, татко заговори отново:

— Симонета, синьор Веспучи е получил благословията на родителите си. Току-що поиска ръката ти и аз дадох съгласие. — Сякаш не забеляза щастливата въздишка на майка ми и продължи: — Много скоро ще направим официален годеж и двамата ще се ожените преди края на годината. Какво ще кажеш, скъпа моя?

— Много съм щастлива, татко — отвърнах, свела скромно очи. Ала не устоях и скришом погледнах синьор Веспучи. Усмивката ми бе доказателство, че говоря истината.

Поруменялото му лице издаваше искрена радост. Отново приведох глава, сякаш се боях да приема толкова много щастие. За него ли пишеше Данте? И той бе обичал своята Беатриче, макар и отдалеч. Това ли бе чувството, което го бе вдъхновило; усещането, че падаш от висока скала, но в миг разперваш криле и политаш — като птица, зареяла се над лазурното море?

Баща ми заговори отново и едва се откъснах от мечтанията си.

— Решихме, че трябва да отбележим щастливото събитие. Няма ли да налеете на бъдещата си съпруга, синьоре?

Синьор Веспучи напълни чашата ми, сетне своята и вдигна тост.

— За ваше здраве, мадона! — изрече. — И за щастието, което ни очаква!

— О, да! — промълвих. Гледах го право в очите, докато отпивахме от виното. После смутено наведох глава. Нима можех да флиртувам с мъж в присъствието на родителите си?

Но, за бога, нали скоро щяхме да станем съпруг и съпруга? Какво значение имаше?

— Марко — обърна се свойски баща ми към бъдещия си зет — разкажи на жена ми и избраницата си за великодушното предложение на семейството ти.

— Разбира се — рече синьор Веспучи и се обърна към нас: — Когато ми дадоха благословията си, ме помолиха да ви поканя и тримата във Флоренция. Така ще можем спокойно да обсъдим всички подробности по годежа, а и мадона Симонета ще има възможност да се запознае с новия си дом. Вече сме ви намерили къща, където да отседнете.

— За нас ще е удоволствие! — възкликна майка ми. — Можем да си позволим пътуването, нали, скъпи? — запита тя баща ми.

— Сигурен съм, че Генуа може да се лиши от мен за няколко месеца — заяви татко. — Казах на Марко, че за нас е чест да им гостуваме.

Синьор Веспучи отново срещна погледа ми.

— Бих искал да ви запозная с приятелите си във Флоренция, мадона Симонета — заяви. — А също и да ви представя на братята Медичи, както и на почитаемите им родители.

Думите му ме окрилиха.

— Едва ли бих могла да желая нещо повече, синьор Веспучи.

Той пое ръката ми и я целуна.

— Моля те, наричай ме само Марко.

Идеше ми да полетя от щастие.

[1] Благодаря (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[2] Красивата ми, красива моя (ит.ез.). — Б.пр. ↑

4

След важното посещение на синьор Веспучи — Марко — у дома настъпи пълна суматоха. Пътуването ни до Флоренция изискваше сериозна подготовка, а родителите ми искаха да тръгнем час по-скоро.

— Със семейството ми ще се радваме да ви посрещнем по всяко време — бе заявил Марко.

И все пак не можехме да потеглим веднага — не само заради приготовленията, но и защото светски дами от цяла Генуа ни навестяваха с най-добри пожелания и споделяха ценни напътствия за семейния живот. Правех все едно и също: срещах се с почти непознати матрони, обикновено доста по-възрастни от мен. На чаша вино, разредено с вода, те ме съветваха за всичко — как да въртя кухня, какви платове да избирам, коя е най-добрата дойка за децата ми. Почти без изключение всички възхваляваха красотата ми, която щяла да направи синьор Веспучи най-щастливия мъж на света. Ала тонът и изражението им загатваха за нещо опасно и скандално, за което не биваше да говорим.

Естествено, Елизабета и майка й също ни посетиха. След размяната на обичайните поздравления възрастните дами притеглиха столовете си един до друг и забъбриха безгрижно, без да ни обръщат внимание.

— Е, стана както предполагах — кисело изрече Елизабета. — Вече си имаш съпруг от Флоренция.

Усмихнах се, и то искрено — нещо, което не си позволявах пред местните благороднички.

— Да — отвърнах. — Или поне така се надявам. Годежът още не е обявен официално, разбира се, но…

— Моля те, Симонета, не се прави на света вода ненапита. — Вдигна ръка, за да ме прекъсне. — Всичко вече е ясно. Ти победи.

— Победих ли? — засмях се. — В какво състезание съм участвала, без да знам?

— Състезанието да бъдеш жена, разбира се — поясни тя, присвила подигравателно устни. — Между нас, жените, винаги е имало съперничество, откакто Лилит[1] е била изхвърлена от рая заради Ева. По красота си ненадмината, а сега получи и чудесен флорентински съпруг, приятел на Медичите. Да, Симонета, ти имаш всичко.

Думите й ме сепнаха.

— Но аз не…

— Нужно ли е да знаеш, че се състезаваш, щом винаги побеждаваш? Няма никакво значение. Но помни, Симонета Катанео, флорентинките никога не забравят правилата на играта. Изучили са ги добре, също като катехизиса. Затова се пази!

Този път кипнах.

— Какво ли знаеш за флорентинките и техните правила, Елизабета Абруци? И ти не си напускала Генуа като мен. Състезание, съперничество, победа… Що за глупости? Дори да има победа, заслугата не е моя.

Елизабета се изчерви и аз прехапах устни.

— Съжалявам. Не исках да те нагрубя, скъпа приятелко.

— Нито пък аз теб — отвърна тя. Лицето й още пламтеше. — Само че… ще ми липсваш. Мъчно ми е, че заминаваш. Наистина!

Пресегнах се и я хванах за ръка.

— Ела на сватбата ми. Ще ти изпратя покана. Трябва да дойдеш във Флоренция. Ще бъде чудесно!

Елизабета замълча за миг, а после отдръпна ръката си.

— Дано родителите ми се съгласят — изрече тихо.

Още тогава разбрах, че това ще е последната ни среща.

Две седмици след като ми направи предложение, Марко напусна Генуа. Поздравителните визити още не бяха приключили, когато един спокоен следобед той се появи, за да се сбогува. Вече бяхме сгодени и родителите ми ни оставиха сами в гостната. Придружаваше ни единствено Киара.

— Призори се връщам във Флоренция, за да приготвя всичко за вас — заяви той, щом седнахме. — За съжаление, напоследък прекарваме доста време разделени, но скоро ще свържем живота си завинаги.

— Вярно е — отвърнах и се осмелих да добавя: — Но дотогава ще ми липсвате.

Вълнението на моите родители, съседи и близки не бе от голямо значение за мен. Повече от всичко желаех компанията на Марко. Понякога нощем се питах дали не греша.

„Не — помислих си и му се усмихнах. — Не греша!“

— И ти ще ми липсваш, мадона… повече от всичко. Дори Данте не би могъл да опише тъгата ми по теб с думи!

— Е, хайде, синьоре — засмях се. — Няма нищо непостижимо за перото на Данте.

— Тогава трябва да се извиня на синьор Алигиери и се надявам, че духът му ще ми прости — отвърна той. — Макар че никога не ще узнаем как би описал неземната ти красота, щом не те е виждал.

— Не богохулствайте! Нима ще ме изкарате по-красива от божествената Беатриче? — попитах, поласкана от оживения разговор.

— Разбира се, но няма да поднеса извинения на духа на Беатриче.

— Дано не ни преследва в новия ни флорентински дом.

— Не — увери ме той. — Няма да го позволя. Там ни очаква само щастие. Обещавам.

Усмихнах се отново, когато погледите ни се срещнаха.

— Остава да изпълните обещанието си, синьоре.

— Моля те — каза годеникът ми — наричай ме Марко.

За миг се поколебах. Дотогава не се бях обръщала към него с малко име.

— Марко — промълвих нежно. Изведнъж го почувствах много близък.

Той стана от стола и коленичи пред мен.

— Да — изрече. — Твой роб съм, Симонета.

Пое ръката ми и я целуна. Изпиваше ме с поглед.

В суматохата на приготовленията не осъзнавах, че няма да се върна в Генуа преди сватбата, а може би и до края на живота си. Разбрах го едва когато един следобед влязох в стаята си и заварих майка ми и Киара да обсъждат багажа.

— Спалнята ще оставим тук, разбира се. Ще набавим нови завивки за чеиза във Флоренция. Пък и ще им трябва по-голямо легло — подхвърли шеговито мама. — Виж, тоалетната масичка и гардероба… тях ще изпратим.

— Защо? — попитах зад гърба им.

Майка ми се сепна.

— За бога, Симонета, защо се промъкваш така? Една дама никога не подслушва чужди разговори като някаква прислужница.

— Току-що влязох — оправдах се и в тона ми прозвуча обида. Рядко успявах да я скрия пред майка си. — Защо ще вземаме толкова мебели за Флоренция?

— За новия ти дом, естествено — обясни майка ми. — Не че синьор Веспучи не би могъл да ти подсигури прекрасни нови вещи, но дъщерята на Катанео няма да се омъжи като просякиня, гарантирам ти!

— Но…

По лицето ми явно се е изписало объркване, защото майка ми рече с въздишка:

— О, Симонета, не знаеш ли, че няма да се върнеш тук?

— Помислих си…

— Не, мила моя, не се налага! Отиваме във Флоренция, за да обявим годежа, а после ще подготвим сватбата. Когато се ожените, ще се преместиш със съпруга си в новия си дом. Няма нужда да се връщаш.

— Разбирам.

Седнала пред тоалетната масичка, взех панделка, оставена там, и разсеяно започнах да я въртя между пръстите си.

Майка ми се приближи до мен и сложи ръце на рамената ми.

— Така е по-добре — заяви. — Озовеш ли се веднъж във Флоренция, едва ли ще поискаш да се върнеш.

Отдавна не се бях молила толкова горещо, колкото тази нощ. Искаше ми се Флоренция да се окаже мечтаният рай на поети и художници, за който Марко ми бе разказвал толкова. „Моля те, господи, нека я обикна — помислих си, макар че се боях да изрека думите на глас. — Поне малко да я обикна.“

А когато си легнах, разпуснала дългите си коси върху възглавницата, си спомних, че Марко ще е там. Със сигурност можех да разчитам на него.

[1] Женски божествен митологичен образ. В апокрифните текстова се споменава като първата жена на Адам. Според еврейските вярвания е крилат демон с лице на жена и дълги коси. — Б.пр. ↑

5

В низината лежеше Флоренция — фасади от кафяв камък и покриви с червени керемиди, сгушени сред ослепително зелените меки хълмове на Тоскана. Над всичко се извисяваше масивният купол на „Санта Мария дел Фиоре“ — чудото на Брунелески[1], чиято слава се носеше по света. Катедралата се извисяваше като дракон исполин, който, макар и задрямал, бди над владенията си.

В Генуа, разбира се, вече бяхме чували за това чудо на чудесата, но съвсем друго бе да го видиш на живо. Яйцевидният купол завършваше с теракотени плочки, над които изпъкваха бели дъговидни ребра. На самия връх беше разположен кръст, който едновременно сочеше към небесата и сякаш благославяше богомолците пред катедралата. Чудех се как такава огромна конструкция стои изправена, без да се срути. Самият факт, че недостойното човечество се бе осмелило да вдигне храм толкова високо — така близо до бога, ме изпълваше със страх.

Баща ми застана до мен.

— Красиво е, нали? — попита. — Чудесен град. Видя ли il Duomo[2], винаги оставам поразен от величието, което излъчва. Кой би повярвал, че нещо подобно е сътворено от човешки ръце?

— Бог прави всички неща възможни — отвърнах — особено когато в негово име е сътворен шедьовър. Флоренция наистина е благословена.

За миг баща ми замълча.

— Така изглежда — добави накрая. — Но за града се носят и обезпокоителни слухове. — Обърна се загрижен към мен. — Внимавай, дъще! Нещо ми подсказва, че не е много разумно да се омъжиш тук, и все пак нямаше как да откажем такова предложение.

— Какво има, татко? — попитах озадачена. — За какви слухове говориш?

— Жените не бива да се тревожат за подобни неща. — Махна с ръка. — Не трябваше да ти го казвам. — После се върна при коня си. — Качете се в каретата, дами! — подкани мен и майка ми той. — Нали искаме да стигнем, преди да се мръкне.

Двете каруци с багажа и прислугата, които ни следваха, бавно потеглиха отново. Киара и домашната помощница на майка ми пътуваха с нас.

Изпълних заръката на баща ми, макар и все още обезпокоена от думите му. Родителите ми едва ли биха ме изпратили на несигурно място въпреки изгодното предложение, нали? Ала нещо в тона на татко загатваше, че зад тези „обезпокоителни слухове“ не се крие физическа опасност, а друга.

Решително отхвърлих всички съмнения — по-добре бе да не мисля за тях — и каретата се спусна надолу по хълма към града. Бях готова да приема новия си живот тук, а с трудностите, които несъмнено ме очакваха, щях да се справя по-късно.

Флоренция се оказа по-далеч, отколкото ни изглеждаше отвисоко, и още дълго пътувахме до мястото, където щяхме да отседнем — близо до дома на Марко в квартала „Онисанти“[3], разположен край река Арно. Щом влязохме в града, любопитно проточих шия от прозореца. Пред погледа ми се нижеха тесни калдъръмени улички и високи сгради от теракота, камък и дърво, а работниците по пътя ни бързо се отдръпваха, за да пропуснат каретата. Ала мама осуети желанието ми да видя всичко: „Не зяпай така — смъмри ме. — Дръж се като дама!“.

Слънцето вече залязваше, когато стигнахме до наетата квартира. Къщата не беше голяма, високата й източена фасада бе притисната между две съседни сгради.

— Това ли е? — попита неуверено майка ми, подала глава от прозореца. Не посмях да й кажа, че е невъзпитано да се зяпа.

— Тук сме за няколко месеца — напомних й. — Нали не очакваш да се нанесем в палат като на рода Медичи? — Все още не го бях виждала, но предполагах, че е голям.

— Не, разбира се — засегна се тя. — Не приемай всичко буквално, Симонета.

„Тогава защо говориш така?“ — искаше ми се да я попитам.

С мама влязохме вътре, а баща ми остана на улицата, за да наглежда разтоварването на багажа. Разгледахме набързо къщата с малките й стаи, а после се качихме на горния етаж да изберем спалните си.

— Ето къде ще се изкъпем със Симонета — заяви майка ми на Киара, като ме последва в стаята, която си бях харесала. — Трябва да измиеш и косата й. — Обърна се към мен с широка усмивка: — Искам да изглеждаш съвсем свежа утре, когато посетим семейството на синьор Веспучи.

Почти бях забравила, че на следващия ден имахме среща с родителите на бъдещия ми съпруг. Поклатих леко глава.

Чувствах се твърде уморена от пътуването. Затова подремнах малко, докато Киара намери вана и я напълни с чиста вода за къпане. Щом свърши изпитанието, се озовах веднага в леглото, без да ме е грижа дали спането с мокра коса ще удължи работата по прическата ми с още един час сутринта.

На следващия ден Марко пристигна с карета, за да ни отведе в просторното си бащино имение, което щеше да стане и наш дом след сватбата. На традиционната вечеря на двете семейства щях да получа и годежния си пръстен. Родителите му бяха много мили с нас и често хвалеха красотата ми. Майка му, доста тиха жена, почти не се обаждаше — женско изкуство, което аз и мама така и не бяхме успели да овладеем. Подобно на строг учител, бащата бе възпитал сина си така, че да знае точно какво се очаква от него. Угощението бе богато — рагу със зеленчуци, прясна пъстърва, телешко и диня. За първи път видяхме странен прибор със зъбци, който бе на мода сред заможните флорентинци. Наричаше се вилица. С нея се набождаха късчета от чинията, без да се цапат пръстите. Макар и твърде необичаен, този начин на хранене щеше да ми позволи да се храня чисто и да спазвам благоприличие. А свикнех ли веднъж с вилицата, нямаше да изпускам толкова често хапки от устата си.

Разговорът се водеше предимно от баща ми и синьор Веспучи. Беседваха за политика и търговски дела — в Генуа и Флоренция. От време на време Марко ме поглеждаше закачливо и аз се опитвах да му отвърна със същото, без държанието ми да изглежда непристойно. Щом се усмихнеше, ми се приискваше двамата да сме сами, без родители или компаньонки наблизо. „Много скоро“ — помислих си и снех очи от него. За пръв път щяхме да останем насаме през сватбената нощ. Тогава щяхме да познаем онова тайнство, на което се отдават всички младоженци. Чела бях доста, но досега не ми бяха попадали подробности за брачния живот.

Навярно се дължеше по-скоро на произведенията, до които имах достъп, отколкото на някакво излишно благоразумие на авторите.

Изгарях от любопитство, ала знаех, че трябва да изчакам мига, когато майка ми ще сподели с мен забраненото познание — както змията лукаво шепне на нетърпеливата Ева.

След вечеря ме дариха с пръстен — златна халка с неголям диамант — и бащите ни се оттеглиха в кабинета на синьор Веспучи, за да обсъдят условията на годежа на чаша вино. Нямах представа колко време ще отнеме подготовката, но сватбата едва ли щеше да се забави — майките ни вече се бяха споразумели какъв плат да се поръча за чеиза и кой да ушие новата ми рокля за празненството.

Домакинята ни въведе в гостната. Каменните й стени изглеждаха доста голи без гоблените, които навярно бяха свалени заради летните горещини. Но дори и така скромната наредба — столове с бродирани възглавнички и няколко масички — се отличаваше с майсторската си изработка. Щом седнахме, двете дами подхванаха разговор. Приказваше предимно мама, а синьора Веспучи само кимаше и учтиво добавяше по нещо. Тогава с Марко успяхме да си поговорим свободно. Той придърпа стола си по-близо и наклони глава.

— Имам чудесна новина, Симонета — заяви. — Исках първо да я споделя с теб, преди другите да научат. Мисля, че ще бъдеш поласкана и развълнувана, също като мен. Но не го съобщавай на родителите си, преди да сме получили официална покана.

Усмихнах се.

— Драги Марко, каквато и да е новината, смили се над мен и не ме дръж в неведение!

В очите му се появи закачливо пламъче.

— На твоите заповеди, скъпа госпожо. Когато се завърнах, семейство Медичи ме поканиха на вечеря в дома си. Бяха тъй запленени от моя разказ за неописуемата ти красота, че Лоренцо пожела да им гостуваш и ти. Щом обявим годежа си, ще те представя на него и семейството му.

Нима вниманието на мъж, когото никога не бях виждала, трябваше да ме вълнува толкова? Нямах отговор на този въпрос, но сърцето ми затуптя с непознат трепет.

— Наистина ли, Марко?

— Разбира се — отвърна, след което снижи глас: — Пиеро, бащата на Лоренцо, е много болен. Всъщност не може да върши нищо. Подагра — предава се в семейството, за съжаление. Затова Лоренцо е поел всичко в свои ръце. — Пресегна се и стисна леко ръката ми. — Ще направиш чудесно впечатление на един известен мъж.

Почти не го слушах, макар да съзнавах важността на думите му.

— Но какво ще облека? Не знам дали имам достатъчно изискана рокля…

— Дори и в монашеско одеяние пак ще бъдеш най-красивата жена, която светът познава. Не се бой, Симонета. И запомни — Флоренция е република. Медичите не са кралски особи.

Чувах думите на годеника си, но не им обръщах голямо внимание. Обещаният прием несъмнено щеше да е важен, знаех го. Вече не бях малкото момиче на Катанео, единствената дъщеря на дребен благородник. Това бе единствената възможност да ме забележат. Да се издигна като жена с ум и знания в града на просвещението. Можех да бъда някой, стига да проявя достатъчно кураж.

[1] Филипо Брунелески (1377–1446) — флорентински архитект и скулптор, видна фигура от епохата на Ренесанса. — Б.пр. ↑

[2] Катедралата (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[3] Известен квартал във Флоренция, където се намира и едноименната църква „Вси светии“, прочута с работите на Джото, Гирландайо и Ботичели. — Б.пр. ↑

6

След запознанството ни с родителите на Марко преговорите по годежа продължиха гладко, или поне така ми се струваше, тъй като подробностите оставаха скрити за мен. Скоро договорът бе подписан и подпечатан и Марко ми изпрати подарък — гривна с малки перли и златна закопчалка, с която ознаменувахме събитието.

Престоят ни във Флоренция — кратко развлечение за родителите ми — промени изцяло моя живот. Първата неделя в града отидохме на литургия в „Санта Мария дел Фиоре“. Наблюдаван отдолу, масивният купол поразяваше още повече с изключителните си размери. Издигнат бе отдавна, но много флорентинци се бояха, че може да се срути всеки момент. Ясно защо.

Величествена бе цялата конструкция, не само куполът. Отблизо можех да се възхитя на красивите орнаменти, изваяни от бял, зелен и розов мрамор. Високите тесни прозорци се отличаваха с богата каменна украса. Камбанарията на катедралата бе висока почти колкото купола и изградена от същия многоцветен камък. С настойчив и напевен звън камбаните призоваваха богомолците на литургия.

Плахо пристъпих във внушителната сграда. В нея се чувствах много малка, но и изпълнена с благоговение. Може би такава бе целта й — човек да се чувства недостоен за божия храм, а простият интериор с гигантски размери подсилваше това усещане. През прозорците, разположени високо горе, в светата обител струеше светлина. Заедно с изчистената линия на величествените колони и арки тя създаваше необятно пространство, в което звучеше словото божие.

И все пак, независимо от пространството и светлината, катедралата някак потискаше — навярно заради богатите фрески, изрисувани от вътрешната страна на купола. Разбира се, изображението на Страшния съд представяше не само отреденото на праведните място в рая, но и ада и мъченията, които очакват нечестивите. Грешниците се въртяха голи в пъкъла, където дяволите ги изтезаваха, а Сатаната тъпчеше устата си с тях и сладостно ги поглъщаше.

Признавам, че през голяма част от първата си литургия във Флоренция се взирах във фреските, запленена от красотата и ужаса им. Не откъсвах поглед от тях, опитвах се да запомня и най-малката подробност от тази величава и трагична творба. Дори не можех да преброя безчетните фигури и стенописа — от светците, ангелите и царете отстрани на Исус Христос до човешките души, съдени за делата си, и демоните на ада. Какво невероятно изобилие на багри и движения! Мама няколко пъти ме щипна по ръката и не твърде любезно ми напомни, че трябва да се съсредоточа върху службата.

„За какво ли служи фреската тогава — запитах се — ако не да смае и стресне вярващите? Да вдъхновява и да всява страх едновременно? Нима не въздейства по-добре от всяка проповед?“

Няколко дни по-късно, след като получих годежния си пръстен, пристигна бележка, която гласеше:

Поканени сме на вечеря в двореца на Медичи след една седмица. Аз ще те придружа, вземи и прислужницата си за компания, ако родителите ти са съгласни.

Отдолу на листа бе написал:

Бъди спокойна! Каквото и да кажеш или да направиш, ще ги очароваш. Няма по-обаятелна жена от теб нито на земята, нито на небето!

Майка ми бе извън себе си от щастие, след като й показах бележката.

— В името на вси светии, какво ще облечеш? — възкликна. — Не бива да е твърде претенциозно… на показността не се гледа с добро око във Флоренция. Но роклята трябва да е от най-високо качество, флорентинските търговци разбират от платове и трудно можеш да ги излъжеш. За нов тоалет няма време, нали? Я да видим какво си донесла! Киара, ела, детето ми, нуждаем се от помощта ти! Симонета, трябва да пробваш тези неща, за да преценим кое ти стои най-добре.

Бях си взела всички дрехи от Генуа, освен онези, които бяха твърде износени или вече не ми ставаха. Имах няколко рокли на разположение и майка ми накара Киара да ме облече с всяка една от тях, за да изберем най-подходящата.

Накрая се спряхме на рокля от бледорозова коприна — семпла кройка, но изискана материя. Малки цветни клонки бяха избродирани върху корсажа и широките дълги ръкави, а под гърдите ми минаваше кремава лента със същия флорален мотив. Решихме, че тази дреха най-добре подчертава светлата кожа и златисторусата ми коса.

В уречения ден станах рано, за да може Киара да ме изкъпе и да ми измие косата. После седнах на терасата, сложила неизменната си шапка, и се оставих на слънчевите лъчи. Часове по-късно, когато бях готова, Киара ме настани пред тоалетната масичка и се зае с косата ми. Оформи изкусно кичури, част от които сплете като венец на главата ми. Останалите спусна небрежно по раменете, както бе присъщо на девойките. Отне много време, но резултатът си струваше. После прислужницата ми помогна с дрехите: сложи ми чисто бельо, фуста и накрая роклята. Перлените обеци на мама привличаха вниманието към разголената ми шия. Не забравих и гривната — подарък от Марко.

Когато свършихме, денят вече преваляше и слънцето озаряваше с мека светлина улиците на Флоренция. Чувствах се изтощена, въпреки че не бях правила почти нищо. И все мак трябваше да запазя спокойствие за важното посещение. Марко дойде да ме вземе навреме. Чаках го в приемната заедно с майка си и Киара. Той влезе и ни поздрави с поклон, щом станахме да го посрещнем.

— Симонета, mio cuore[1]. Ти си истинско видение. Не съм допускал, че можеш да изглеждаш по-красива, но ти надмина очакванията ми.

— На сватбата ще се представя още по-добре — отвърнах с усмивка.

— Все едно, аз винаги ще те обичам — тържествено заяви Марко и ми подаде ръка. — Тръгваме, нали?

Мама ни изпрати и ми даде последни напътствия за добро държание в обществото:

— И не прекалявай с поезията, Симонета!

Едва успях да прикрия раздразнението си. Нима бях дошла във Флоренция, за да не говоря за поезия?

— Si, Madre[2] — подхвърлих през рамо, докато Марко ми помагаше да се настаня в каретата, а Киара ме последва. После потеглихме.

[1] Сърце мое (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[2] Да, майко (ит.ез.). — Б.пр. ↑

7

Дворецът на Медичите се намираше на Вия Ларга, на един хвърлей от величествената катедрала, баптистерията и камбанарията на Пиаца дел Дуомо. Марко ми обясни по пътя, че сградата е била поръчана от прочутия Козимо Старши — баща на Пиеро и дядо на Лоренцо и Джулиано.

— Един от най-известните мъже, живели във Флоренция — допълни годеникът ми и в очите му заблестя гордост. — Архитектурата е изумителна. Била е пример на подражание за мнозина, но никой не е успял да я надмине.

Продължи да говори, а аз само се усмихвах насърчително. Марко сякаш не забеляза притеснението ми.

Копнеех да надникна през прозореца, за да видя всичко — къщи, магазини, църкви и улици. Изгарях от любопитство да опозная града, за който бях чувала толкова много. Новите впечатления щяха да ме откъснат за малко от мислите за важното събитие тази вечер. Но би било съвсем неучтиво да пренебрегна компанията на Марко, макар той да не правеше нищо, за да ме успокои. През цялото време ми разказваше надълго и нашироко за постиженията на Козимо де Медичи и на внука му Лоренцо, завърнал се наскоро от успешна дипломатическа визита в Милано, където бил приет радушно от самия херцог Галеацо Мария Сфорца.

„А сега във Флоренция този прославен Лоренцо ще посрещне дъщерята на скромен благородник от Генуа“ — помислих си с разтуптяно сърце.

За щастие, не след дълго каретата спря и Марко скочи, за да ми помогне да сляза.

— Ето че пристигнахме! — провикна се весело.

Сградата, която се разкри пред очите ми, приличаше по-скоро на крепост. Представляваше масивна правоъгълна постройка от дялан камък, чийто песъчлив цвят чудесно се вписваше сред охрата на сградите и червеникавите покриви на Флоренция. Прозорци с красиви арки сякаш маршируваха в стройни редици на втория и третия етаж. Две представителни порти, умело вградени в камъка, посрещаха гордо посетителите. Отвън дворецът внушаваше страхопочитание, излъчваше сила и власт, без да е твърде красив или елегантен. Марко говореше за Медичите с почит и благоговение, които подхождаха на кралски особи, но те нямаха синя кръв и изглежда се пазеха от излишна показност. Може би затова се радваха на особена почит във Флорентинската република. Когато наближихме централния вход, следвани от Киара, вратата се отвори широко и на прага се показа прислужник.

— Синьоре, синьорина, добре дошли! — приветства ни мъжът и отстъпи встрани, за да ни пропусне. — Вие сте синьор Веспучи, нали?

— Si, а това е годеницата ми, Симонета Катанео.

Прислужникът кимна, ала тайничко ме огледа.

— Много добре. Минете през двора към градината, синьоре. Там ви очакват.

— Grazie — каза Марко и пое ръката ми. — Знам пътя.

Мъжът се поклони и оттегли, но направи знак на Киара да го последва — несъмнено към кухненските помещения.

С Марко влязохме в малък, но елегантен вътрешен двор. Арки, стъпили върху гладки колони с красиво изваяни капители, го обграждаха в живописен кръг. Прозорците на вътрешните стаи на двореца гледаха към двора. Точно срещу входа, над централната арка, имаше голям каменен барелеф — изобразяваше герб с шест топки. Емблемата на Медичите.

Насред двора на пиедестал се издигаше великолепна бронзова статуя на Давид[1]. Той носеше широкопола пастирска шапка, в дясната си ръка държеше голям меч, а другата гордо бе сложил на хълбока. В нозете на пастира, както можеше да се очаква, лежеше главата на Голиат.

Отдръпнах се от Марко и се приближих до статуята в желанието си да я разгледам по-добре. Макар да не познавах мъжката голота, можех да оценя детайлността на скулптурата. Всички линии и извивки на тялото — мускули и плът, сякаш оживяха пред мен. Давид изглеждаше толкова истински, че сякаш щеше да слезе от пиедестала и да ни заговори.

В този миг Марко застана до мен.

— Великолепно, нали? — изрече нежно.

— Никога не съм виждала нещо подобно — промълвих.

— И едва ли някога ще видиш — добави той. — Скулптурата е дело на великия Донатело. — Погледна ме многозначително. — Това е един от символите на Флоренция, разбира се.

— Нима? — попитах. — Наистина представя достойно града, дори нещо повече.

Марко прие възхищението ми с усмивка.

— Ела — пое отново ръката ми. — Нека те запозная със семейството. С тях би могла да разговаряш за изкуство до насита.

Разделихме се със статуята на Давид и щом преминахме през арка от другата страна на двора, се озовахме в прекрасна градина, оградена от каменните стени на двореца. Прави павирани пътеки пресичаха грижливо поддържаната трева, покрай алеите бяха засадени ниски дръвчета и цветя, а сред тях бяха пръснати още статуи. В двата края на градината имаше по един фонтан, чиито водни струи кротко бълбукаха и басейна отдолу. На тревата в центъра бе сложена дълга маса, застлана с прозирна, богато надиплена покривка. Около нея бяха наредени двайсетина стола. Някои от гостите вече бяха заели местата си, докато останалите се разхождаха из градината. Запленена от чудесата, които ме заобикаляха, дори не забелязах, че всички са вперили поглед в мен. Когато го осъзнах, бузите ми поруменяха. Дотук с опитите да направя идеалното първо впечатление.

— Марко, негодник такъв! — отекна нечий глас. Тъмнокос красавец почти на моята възраст се приближи към нас. — Това ли е годеницата ти? Не може да бъде!

— Напротив — засмя се кавалерът ми и леко ме побутна напред. — Позволи ми да ти представя бъдещата си съпруга Симонета Катанео от Генуа. Симонета, запознай се с Джулиано де Медичи.

Значи това бе по-младият брат.

— За мен е чест, синьоре!

Мъжът пое ръката ми и я целуна, като направи нисък поклон.

— Честта и удоволствието са изцяло мои, синьорина. — Плъзна одобрителен поглед по тялото ми, а после го задържа върху лицето ми като омагьосан. — Уверявам ви.

— Оставиш ли го, Джулиано ще обсеби най-красивата жена във всяка компания — обади се друг мъж, щом се приближи. — Синьорина Катанео, трябва да ви се извиня заради по-малкия си брат. Уверявам ви, че не всички флорентинци имат такива отвратителни маниери. — Той също пое ръката ми и я целуна. — Лоренцо де Медичи. На вашите услуги!

Когато мъжът вдигна глава, за първи път успях да огледам добре тази изгряваща звезда на флорентинския небосклон. Брат му очевидно бе наследил цялата хубост на рода, защото Лоренцо едва ли би могъл да се нарече красив. Лицето му, обрамчено от черна коса с дължина почти до раменете, разкриваше властен характер. Имаше силно издадена брадичка и голям, доста сплескан нос, сякаш счупен по време на борба. Дълбоки тъмни очи гледаха проницателно изпод гъсти черни вежди. Но дори и така, той излъчваше топлота и очарование, а приветливите му очи издаваха буден ум. Джулиано бе божествено красив, но аз предпочитах да спечеля разположението на брат му.

— За мен е чест да се запозная с вас — отвърнах и го удостоих с усмивка.

За миг лицето му доби същото унесено изражение като на брат му. После се засмя и поклати глава:

— Не знам с каква черна магия си омаял тази красавица, Марко — каза Лоренцо, прегърнал приятелски годеника ми. — Чакам да ми се изповядаш.

Отначало шегата доста ме смути, ала когато присъстващите се развеселиха, забравих притесненията си. Флоренция наистина беше нов свят и ако желаех да стана част от нея, трябваше да слушам и да попивам всичко. Трябваше да я приема в сърцето си.

— Елате, синьорина Симонета — заяви Лоренцо и ми предложи ръката си. — Позволете ми да ви представя на останалите.

Въведе ме в градината. Зад нас Джулиано бе въвлякъл Марко в непринуден приятелски разговор и внезапно се почувствах самотна сред толкова непознати лица. Но бързо се съвзех. Ако исках Флоренция да бъде мой дом, трябваше да си създам приятели. Застанах до Лоренцо поуспокоена.

— Това е съпругата ми — посочи той дребна жена с пепеляворуса коса и големи очи. — Клариче Орсини де Медичи.

Името Орсини ми звучеше познато. От падре Валерио знаех, че Орсини са сред водещите благороднически фамилии в Рим. Медичите несъмнено бяха уредили добра партия за своя наследник.

— Синьора — обърнах се приветливо към нея. — Удоволствие е да се запознаем. Благодаря ви за любезната покана.

И аз се радвам — прозвуча нежният й глас. — Приятно ми е да срещам повече жени в приятелския кръг на моя съпруг.

— Ето я и почитаемата ми майка — допълни Лоренцо. — Лукреция Торнабуони де Медичи.

Лукреция — жената с доминираща роля при Медичите, малко ме изненада. Беше доста висока, а кестенявата й коса, малко по-тъмна от тази на Клариче, бе вдигната скромно нагоре. На лицето й бе изписана спокойна, подкупваща усмивка, с която напомняше за Богородица. Говореше се, че притежава търговски и политически нюх като съпруга си, а може би дори по-голям. Бащата на Марко я бе описал като „завършена поетеса, написала прекрасни благочестиви стихове“.

— За мен е чест, синьора — казах. — Чувала съм чудесни неща за вас.

Неудържимият й смях прозвуча някак неочаквано.

— Благодаря ти! — отвърна тя. — Божичко, колко си красива! Подобна хубост се среща рядко в Италия. Навярно и други са ти го казвали. Синьор Веспучи наистина е щастливец.

Стана ми неудобно да се усмихвам — чувах все едни и същи комплименти, независимо колко искрени бяха.

— Благодаря ви за хубавите думи, синьора. Много сте мила.

Продължиха да ме представят на учени и писатели, както и на други приятели на Лоренцо и Джулиано. Трудно можех да запомня толкова много имена и лица. „Странна е силата на красотата“ — помислих си и на устните ми се появи загадъчна усмивка. Почувствах се окрилена. Всички тези мъже се надпреварваха да напомнят за себе си. Правеха го с удоволствие, и то само за да поговорят малко с мен. Цял живот са ми повтаряли тайно или явно, че красотата е оръжие, средство и източник на власт — понякога единственото, с което разполага жената. Едва тази вечер сред Медичите започнах да осъзнавам, макар и доста наивно, как бих могла да го използвам.

По едно време Марко отново застана до мен.

— Синьорина Катанео беше очарована от статуята на Давид в двора — заяви той на Лоренцо. — Тя е голяма почитателка на изкуството.

— Нима? — възкликна мъжът и ме изгледа с подновен интерес. — И какво предпочитате, синьорина — скулптури или картини?

Изчервих се от прекаленото му внимание.

— Да си призная, обожавам поезията, синьоре — отвърнах. — Но никога не съм виждала произведения на изкуството като тези във Флоренция. Първо фреските в голямата катедрала, а сега и тази статуя.

— Тогава не ми остава друго, освен искрено да се надявам, че Флоренция ще продължи да утолява жаждата ви за знания — каза Лоренцо. — А аз ще направя всичко, за да ви помогна.

— Ще ви бъда много признателна — изрекох въодушевено.

Домакинът ми направи знак да го хвана под ръка и ме поведе към друга статуя в центъра на градината.

— Още една творба на великия Донатело — поясни, когато спряхме пред нея. — Поръчана от дядо ми Козимо като статуята на Давид. — После замълча, очевидно за да ми даде време да й се насладя, за което му бях благодарна.

И тази статуя бе от бронз, макар да изглеждаше позлатена — тъй ярко блестеше, огряна от лъчите на залязващото слънце. Изобразяваше библейската героиня Юдит, вдигнала високо меч. С другата си ръка бе отметнала главата на пияния Олоферн[2], преди да я отсече. На лицето й бе изписана мрачна непоколебимост — сякаш изпитваше отвращение от предстоящото кърваво дело, но бе решила да го изпълни, за да спаси народа си.

— Прекрасна е… наистина — промълвих накрая, защото знаех, че Лоренцо очаква да чуе мнението ми. — Тя е… толкова храбра и тъжна едновременно.

Лоренцо отново погледна статуята.

— Признавам си, че никога не съм я виждал в тази светлина. Може би само жена е способна да забележи борбата, която бушува в душата й.

— Възможно е — отвърнах. — Не е ли удивително как двама души могат да гледат една и съща творба и да виждат различни неща?

— С тези думи ясно изразихте онова, което най-много харесвам в изкуството, синьорина — усмихна се домакинът. — Все едно дали говорим за скулптури, живопис или поезия.

Отново замълча и ми даде възможност да разгледам по-внимателно статуята. Забелязах и две малки картини, подпрени в основата й. Всяка от тях описваше историята на Юдит. На първата жената вървеше сред хълмиста местност, която много напомняше на Тоскана, с извит меч в ръка. Извърнала бе глава, сякаш искаше да каже нещо на прислужницата си, която носеше главата на Олоферн. Юдит бе облечена с надиплена роба досущ като майка ми, а дългата й руса коса бе грижливо прибрана нагоре, така че напомняше на изтънчена флорентинка. Усмихнах се, докато я гледах. В очите й се четеше ужас от извършеното убийство, но за разлика от статуята на Донатело, тук лицето й изразяваше облекчение и надежда. Надежда, че кървавото дело не е било напразно и бъдещето ще донесе благоденствие на израилтяните.

Втората картина беше още по-ужасяваща. Изобразяваше мига, в който генералите и стражите на Олоферн откриват обезглавения му труп в палатката. Безжизненото тяло в долната част на платното и най-вече кръвта, която се процеждаше от шията на мъртвия, незабавно привличаше погледа. Тялото бе сгърчено по мъчителен начин и излъчваше агонията на пълководеца в последния му час. Гледката несъмнено ужасяваше мнозина от зрителите така, както хората на Олоферн.

— Ах — каза Лоренцо, уловил погледа ми. — Радвам се, че картините ви направиха впечатление. Баща ми ги поръча неотдавна като подарък за моята майка. Художникът току-що ги завърши, затова решихме да ги изложим до самата статуя.

— Как се казва той? — попитах и отместих очи от лицето на Юдит.

— Сандро Ботичели — отвърна домакинът. — Открихме го наскоро, всъщност ми го препоръча един от братовчедите на вашия годеник. По всичко личи, че е обещаващ млад художник. — Подсмихна се. — Съмнявам се, че ще ми благодари, задето съм изложил творбите му редом с тази на прочутия Донатело.

— Работата му не отстъпва по нищо, струва ми се.

— Така ли смятате, синьорина? — сериозно ме погледна Лоренцо.

Тозчас се упрекнах за думите си, не биваше да изричам непросветеното си мнение.

— Аз все още се уча да оценявам подобни неща — промълвих смутено.

— Не, не — възрази събеседникът ми. — Моля ви, синьорина. За мен е удоволствие да чуя разсъжденията ви.

Поколебах се за миг, преди да продължа. „Не ми остава нищо друго, освен да бъда по-смела и да се надявам, че Лоренцо е благосклонен към жените с мнение, както изглежда“ — помислих си.

— Разбира се, статуята на Донатело първа грабва окото — подех. — И как иначе, цялата е обляна от светлина! Донатело несъмнено е майстор, това е истински шедьовър. Но дори и така… — Картините на Ботичели отново привлякоха погледа ми. — Юдит на Донатело излъчва страхопочитание и сдържаност, макар че в очите й бушува буря от чувства. Тя е величествена, но и плашеща. Докато Юдит на Ботичели е… много по-различна. В нея има живот. Струва ми се, че я познавам, сякаш мога да я срещна на улицата. Бих могла да съм на нейно място. Синьор Ботичели е изваял всяка частица от образа й, и то в една неголяма картина. Чудесна е! — Усмихнах се малко глуповато. — Както казах, не разбирам много от изкуство. Знам само какви чувства поражда то у мен.

— Това е достатъчно, синьорина Симонета, повярвайте ми — изрече благо Лоренцо. — Благодаря ви, че споделихте мислите си с мен. Те означават много и дават повод за размисъл.

Искрените му думи ме стоплиха. Флоренция се оказа неповторима!

— Добре е да поздравите лично художника — добави домакинът. — Убеден съм, че ще се зарадва.

Бузите ми отново пламнаха, докато се озъртах наоколо.

— Той тук ли е?

— Още не е дошъл — отвърна Лоренцо — очаквам го всеки момент. Напоследък често ни гостува.

Взрях се скришом към входа на градината, сякаш можех да призова художника с поглед. Работата му ме бе запленила толкова, че изгарях от нетърпение да го видя. Усетих прилив на топлина, когато отново се извърнах към картините му. Кой бе този човек, способен да придаде толкова живот на изкуството си?

— Колко съм нетактичен — обади се домакинът. — Пожелах да чуя мнението ви и да ви впечатля с „богатствата“ на семейството ни, а дори не ви предложих нещо освежително. — Направи знак и един слуга незабавно се появи.

— Какво желаете, синьоре? — поклони се мъжът.

— Чаша вино за синьорина Симонета, ако обичаш — разпореди се Лоренцо. — Стига да сте съгласна, синьорина.

— С най-голямо удоволствие — усмихнах се.

Той ме погледна с удивление, а после поклати глава развеселен.

— Флорентинците трябва да се пазят от вас — заяви. — Усмивката ви е направо обезоръжаваща.

Вниманието на Лоренцо малко ме смути, макар че искрено се зарадвах, когато похвали усета ми към изкуството. Поне не прозвуча като ласкателство.

Слугата се върна незабавно с чаша сухо червено вино — гордостта на Тоскана. Великолепният му вкус не ме изненада.

— Благодаря! — обърнах се към домакина.

— За мен е удоволствие — отвърна. — Мисля, че трябва да ви оставя на годеника ви. Едва ли ще му е приятно да отсъствате дълго. И кой ли би го винил за това?

Поведе ме към останалите гости, които се бяха събрали край масата. Заех мястото си до Марко, а той не скри усмивката си.

— Вече имаш приятели тук — прошепна ми нежно. — Знаех си, че ще ги очароваш.

— Лоренцо е чудесен — изрекох тихичко. — Точно както ми го представи.

— Нима мога да те излъжа, скъпа моя Симонета? Сама се убеди в думите ми. Флоренция наистина е в добри ръце.

— Така е — съгласих се. — Убедена съм, че Лоренцо де Медичи ще я направи още по-красива.

С Марко се присъединихме към веселата компания, докато отпивахме с наслада от виното, а прислугата на Медичите се грижеше чашите ни да не остават празни. Джулиано ме забавляваше с истории от детството на годеника ми. Веднъж написал любовно писмо на едно момиче и помолил Марко да й го предаде след литургия. Бъдещият ми съпруг го направил, но се престорил, че писмото е от него самия.

— Открай време си е мошеник този ваш избраник — подхвърли шеговито Джулиано. — Разбира се, нещата се развиха благоприятно за мен, тъй като дамата обяви пред всички, че дори свиня би могла да напише по-хубави стихове!

Историята много ни развесели.

— Добре си изпатих за измамата — добави Марко, който чак се просълзи от смях.

— Без съмнение — каза Джулиано. — Кажете ми, синьорина Симонета, дали си е послужил с хитрост, за да ви спечели?

— О, не — отвърнах и погледнах мило Марко. — Той е толкова очарователен.

— Аз също мога да бъда очарователен, скъпа госпожо — възкликна Джулиано, паднал драматично на колене. — А и поетичните ми умения значително са се подобрили с годините, кълна ви се!

Разсмяхме се вкупом и точно тогава Лоренцо се появи отново.

— Простете, че ви прекъсвам — заяви — но искам да ви запозная с още един човек, синьорина Симонета.

— Разбира се — отвърнах. — Марко, синьор Джулиано, бихте ли ме извинили за малко?

Напуснах веселата компания и се приближих до човека, който ме чакаше — изумителен мъж с руси коси.

— Синьорина Катанео, бих искал да ви представя на Сандро Ботичели — каза Лоренцо. — Сандро, това е Симонета Катанео, годеницата на скъпия ни приятел Марко Веспучи.

Значи този мъж бе художникът, на чието изкуство се възхищавах. Направи кратък поклон, сетне се изправи и отново ме стрелна със сините си очи.

— Много сте красива, мадона Симонета — изрече художникът. Изрази възхищението си простичко — като потвърждение на отдавна известен факт, вместо да ме засипва със сладникавите комплименти, на които бях свикнала през скромните си шестнайсет години.

— И други са ми го казвали, синьоре — усмихнах се колебливо. Любопитно огледах лицето, очите и ръцете му, сякаш исках да открия как е сътворил такива чудеса. — Истинско удоволствие е да се запозная с вас. Синьор Лоренцо беше тъй любезен да ми покаже двете ви картини за Юдит. Очароваха ме.

— Нима? — възкликна той. — Много ви благодаря. Юдит е героиня, достойна за уважение. Дано да съм успял да разкрия истинския й образ.

— И още как — отвърнах. — Тя изглежда не само героиня, но и жена от плът и кръв. Имах чувството, че мога да разговарям с нея.

— Тогава съм постигнал целта си. — Художникът замълча и продължи да ме съзерцава, но не с ненаситното желание, с което обикновено ме наблюдаваха мъжете, нито със завистливия, пресметлив поглед на повечето жени. Изучаваше ме, сякаш се опитваше да намери ключ към загадката, тайната на моята красота. — Бих искал да ви нарисувам — изрече накрая.

Лицето ми пламна. В този миг почувствах как светските ми обноски, за които полагах такова старание, откакто се озовах в двореца, се изпариха пред дръзките слова на този странен и красив мъж. Бях свикнала с прекаленото ласкателство, но прямотата му — откровеното признание на красотата ми — както и вложеният в нея подтекст, бяха нещо ново за мен и не можех да ги проумея. Чудех се какво да отговоря.

За щастие, Лоренцо ми се притече на помощ.

— Стига, Сандро — засмя се той — дамата току-що е пристигнала във Флоренция и още не ни познава добре. Нека не я притискаме отсега. — Вдигна галантно ръката ми и я целуна, като ме гледаше право в очите. — Макар че напълно споделям мнението, че вие ще бъдете изключителен модел, мадона.

Извърнах се дискретно към Клариче Орсини де Медичи, за да видя дали е забелязала спонтанната целувка на съпруга си и начина, по който ме погледна. Ала тя увлечено приказваше със свекърва си — или по-скоро Лукреция говореше, а на Клариче не й оставаше друго, освен да следва бързия поток на думите й.

Въздъхнах облекчено. Не желаех да си създавам враг в лицето на жена, чието доверие бих могла да спечеля. В Генуа спирах да се виждам с повечето си омъжени приятелки след сватбата, тъй като съпрузите им се прехласваха по мен. Но може би тук, в космополитна Флоренция, където скоро щях да се задомя, нещата бяха различни.

— Благодаря ви, синьор Лоренцо — изрекох. — Много сте любезен. — Извърнах се към Сандро Ботичели, който ни наблюдаваше отблизо, и го удостоих с усмивка. — Струва ми се, че сте взели под своя егида един достоен художник. Той използва всяка възможност да създава изкуство.

— Така е — обади се творецът, преди покровителят му да отговори. — Какво друго осмисля живота, ако не, изкуството?

— Какво ли? — отвърнах. — А творбите на великите поети? Не ги ли причислявате към изкуството, синьоре?

— Синьорина Симонета е влюбена в поезията — намеси се Лоренцо.

— Само безумец би ги пренебрегнал — заяви Ботичели. — Нима има по-красиви думи от тези на Данте? Да можеше четката ми да изрази богатството на един-единствен негов стих!

— Свещениците навярно имат какво да добавят по този въпрос — вметна Лоренцо и погледът му се оживи. — Те биха заявили, че всевишният придава смисъл на живота, а най-добре изживяният живот е онзи, преминал в преклонение и възхвала на бога.

— А не прави ли изкуството същото в различните си проявления? — попитах.

— Разбира се — каза домакинът. — И все пак Сандро говори за изкуството като най-висша цел сама по себе си, без възхвала на бога.

— Всеки художник прославя господ в творбите си — отговори Ботичели. — Та нали талантът ни идва от него. Но не мислиш ли, Лоренцо, че и самото изкуство е достойно за уважение?

Художникът небрежно назова покровителя си по име, което ме изненада — очевидно бяха много по-близки, отколкото изглеждаше. Все пак бяха почти връстници и вероятно ги сближаваха доста неща, независимо от различното им обществено положение.

— Знаеш, че напълно споделям мнението ти — усмихна се Лоренцо.

Всъщност за пръв път, откакто пристигнах във Флоренция, се почувствах по-спокойна и неусетно се отпуснах. Може би виното също развърза езика ми.

— Синьор Ботичели — обърнах се към художника — виждам, че не сте изненадан от поетичните ми увлечения, за разлика от повечето хора.

Мъжът задържа сините си очи върху моите. Твърдо и настойчиво. „Ето — хрумна ми — този човек е напълно уверен в способностите си, знае и мястото си в света.“

— Там, където бог е създал толкова красиви черти, несъмнено присъства и красив ум — заяви Ботичели.

При тези думи се изчервих. Не бях свикнала на подобни комплименти и не знаех какво да отговоря.

— Браво, Сандро! — похвали го Лоренцо. — Ще бъдеш чудесен кавалер.

В този миг се появи Джулиано де Медичи.

— Сега май ти си обсебил най-красивата жена тук, братко — изрече с дяволита усмивка. — Току-виж младата ти съпруга взела да ревнува!

Бузите ми отново пламнаха, но тримата се разсмяха и аз се постарах да последвам примера им.

— Сандро е основният виновник за „отвличането“ на синьорина Симонета — каза Лоренцо. — Бас държа, че вече си представя как я рисува.

Братята отново се разсмяха, но творецът не се присъедини към тях. Задържа погледа си върху мен по-дълго от обичайното, след което леко кимна — почти незабележимо, така че не бях сигурна дали не съм се излъгала.

Но не бях. И въпреки че тогава още не подозирах в какъв таен съюз влизам с художника, също леко кимнах.

Не след дълго поднесоха вечеря в градината. Тъй като баща му бе неразположен, Лоренцо седна начело на масата, и майка му, господарката на дома, се оказа точно срещу него. Клариче седна отдясно на съпруга си, мен настаниха отляво на Лоренцо, а Марко зае място от другата ми страна.

— Заповядайте до мен, синьорина Симонета — любезно заяви домакинът. — Та нали с Марко сте почетните ни гости.

Приех поканата с благодарствена усмивка. Джулиано седна срещу Марко и едва тогава останалите заеха местата си.

Щом сервираха спагетите, Лоренцо заприказва оживено с Марко за флорентинската политика. Скоро мнозина от компанията се присъединиха, а сред тях се открояваше Лукреция Торнабуони. Тъй като темите ми бяха чужди, а и не познавах нито един от сановниците, за които се говореше, мълчах и поглъщах думите. Надявах се да науча колкото се може повече за новия си дом, за да мога един ден и аз да взема участие в такъв разговор. С изненада и възхита забелязах, че Лукреция отстоява собственото си мнение и останалите я слушат внимателно, особено по-големият й син. Майките, дъщерите и съпругите на генуезките благородници не биваше да се намесват в политически дискусии и те винаги спазваха това правило, поне доколкото знам. Ала не можех да сдържа усмивката си, докато следях оживения разговор и най-вече думите на Лукреция. Тя определено оправдаваше славата си, както и Флоренция — градът, за който бях чувала толкова много.

Сандро Ботичели почти не участваше в разговорите. Седеше отсреща, по-близо до Лукреция. Обаждаше се рядко и неведнъж забелязах, че ме наблюдава. Изучаваше ме все така съсредоточено — като загадка, която искаше да разкрие, и сякаш се опитваше да проникне в ума и душата ми.

Уловила веднъж погледа му, предизвикателно не сведох очи. Вместо да извърне глава, както изисква благоприличието, той дръзко продължи да ме съзерцава, като че ли през цялото време бе очаквал този миг. Сърцето ми заби учестено и смутено се обърнах.

Другият ми обожател, който понякога отклоняваше задълго вниманието си от мен, за да се включи в разговора, беше Джулиано де Медичи. С крайчеца на окото си виждах как крадешком ми хвърля одобрителни погледи, макар и не толкова открито като синьор Ботичели — навярно само аз ги забелязвах.

Подобен интерес не ми беше чужд, но сега, в тази нова и непривична среда, заобиколена от непознати лица, се чувствах по-неловко от всякога. Потърсих ръката на Марко под масата и той я стисна с окуражителна усмивка. Това ми вдъхна увереност.

Основното блюдо бе месо от глиган — по думите на Марко горите на Тоскана изобилстваха с дивеч — приготвено с екзотичните подправки от Изтока, които внасяха венецианските търговци. Щом го вкусих, едва сподавих възклицанието си. В Генуа нищо не липсваше на трапезата ни, но никога не бях опитвала подобно ястие — пикантно и богато на дъхави аромати. Отхапвах по малко и изискано, независимо че бях доста гладна — не бях яла нищо от сутринта, а и вълнението от срещата с толкова много нови и важни личности ме бе изтощило. „Една дама не бива да се тъпче като селянка!“ — чух гласа на майка ми в главата си.

Когато поднесоха десерта — крем пита и доста по-сладко бяло вино, Лоренцо се облегна на стола и ни погледна с лъчезарна усмивка.

— Щастлив съм, че днес бяхте наши гости — заяви. — Надявам се да ви виждаме много по-често, щом се венчаете.

— Ще бъде голяма чест за нас — отвърна Марко. — Признателни сме и за днешната ви покана.

— Кажи ми — подхвана домакинът, като завъртя леко изящната кристална чаша между пръстите си — готови ли сте за сватбата?

— Още не — каза Марко. — Родителите ни в момента уреждат всичко.

— Тогава нека бъдем ваши домакини — предложи Лоренцо. — Имаш ли нещо против, майко? — попита той Лукреция.

— Чудесна идея — съгласи се тя.

— Да — допълни Лоренцо, който все повече се въодушевяваше от идеята. — Да, бихте могли да се ожените тук, в параклиса на двореца, а после ще организираме тържество във вилата ни в Кареджи. Ако и двамата сте съгласни, разбира се, както и родителите ви.

— Наистина ли, синьоре? — попитах.

— Моля те, наричай ме Лоренцо — усмихна се домакинът.

— Оказвате ни много висока чест — рече Марко и пое ръката ми. — Приемаме поканата с удоволствие, надявам се същото да сторят и семействата ни.

— Всичко е уговорено! — възкликна Лоренцо. — Обсъдете идеята у дома и ще обявим датата. — Вдигна чашата си. — За бъдещите младоженци, Марко Веспучи и Симонета Катанео!

Останалите гости последваха примера му. „За Марко и Симонета!“ — викнаха вкупом и пиха за наше здраве.

Клариче Орсини де Медичи направи кисела физиономия, докато отпиваше от чашата си. Съпругът й бе обсъдил пред всички идеята с майка си, но не и с жена си. Съжалих я. Едва ли бе лесно да си съпруга на Лоренцо де Медичи и да бъдеш изцяло под влиянието на свекърва като Лукреция Торнабуони. Въпреки влиянието на римския й род Клариче не управляваше Флоренция и това едва ли щеше да се промени някога.

Ала в този миг бях твърде щастлива, за да й обърна повече внимание. Усмихнах се на Марко, който стисна ръката ми, изчервен от изпитото вино и обзелото го вълнение. Животът ни във Флоренция започваше с по-голям размах, отколкото можех да си представя.

Когато приключихме с вечерята и станахме от трапезата, Лоренцо отново се обърна към Марко и мен:

— Искате ли да видите параклиса, където ще се ожените? — попита. — Надявам се, че няма да останете разочаровани.

— Едва ли нещо би ни разубедило да приемем щедрото ви предложение — засмях се — но е добре да го посетим.

— Разбира се — добави годеникът ми.

Лоренцо ни изведе от градината, минахме през вътрешния двор, покрай статуята на Давид и нагоре по стълбището, разположено вдясно от главния вход. Изкачихме два етажа и го последвахме по къс коридор, в края на който имаше врата отляво.

— Ето че стигнахме — заяви домакинът, отвори вратата и ни пусна вътре.

Ахнах от удивление. Помещението беше много малко, но изглеждаше царствено заради великолепните стенописи. Три от тях изобразяваха шествието с влъхвите в пищни живи багри.

Забелязал реакцията ми, Лоренцо се усмихна.

— Красиви са, нали? — посочи фреските. — Прадядо ми Пиеро ги е поръчал на Беноцо Гоцоли[3].

— Възхитителни са — възкликнах и пристъпих към стената, за да ги разгледам по-добре. Изпипани бяха и най-малките подробности. Образите имаха индивидуално излъчване, а цветовете бяха ослепителни. При това художникът бе работил със замах — дълга процесия от хора и животни се нижеше през познатия тоскански пейзаж към Младенеца.

— Наистина е невероятно на какво е способен човек — прошепнах, докато вървях покрай стената по стъпките на Мъдреците. — Да създадеш подобна красота и да я запазиш за вечни времена…

Безмълвно продължих напред и спрях, за да погледна двамата мъже, застанали близо до вратата. По лицата им бе изписано неподправено възхищение. Неловко насочих вниманието си отново към фреските.

— Годеницата ти е много интелигентна и проницателна жена — чух Лоренцо да казва на Марко. — Тя е истинска рожба на renascimento[4].

— Наистина — тихо изрече Марко. — Мястото е чудесно за сватбената церемония. Не бих се сетил за по-подходящо. Никога няма да мога да ти се отблагодаря, Лоренцо.

— За мен е достатъчно да сте щастливи — махна с ръка домакинът.

Спрях пред олтара и коленичих. После се изправих, за да видя по-добре картината над него. Изобразяваше Светата дева — с руси коси и надиплена синя мантия, коленичила пред Исус. Младенецът лежеше върху зелен килим от мъх сред гората, Девата му се любуваше, а ангелите бдяха над тях.

— Ах — каза Лоренцо, като се приближи до мен. — Картината над олтара се нарича „Поклонение в гората“ от Фра Филипо Липи[5]. Поръчана е от покойния ми дядо Козимо. — Подсмихна се. — Разбира се, дядо ми имал доста неприятности, докато получи творбата, за която платил на монаха.

— Защо? — обърнах се към Лоренцо.

— Може би си чувала историята на Фра Липи.

Поклатих отрицателно глава.

— Едва ли е подходящо да я обсъждаме в параклиса. Но Фра Липи бил монах, избягал с любимия си модел — млада монахиня на име Лукреция Бути. Заради нея бил готов да зареже работата си, а дори и дадения обет.

Разказът на Лоренцо ме изуми. Бях смаяна, че говори така небрежно за подобни неща.

Той сякаш не забеляза смущението ми и се приближи до олтара.

— По-късно тя му ражда дете. — Посочи фигурата на Дева Мария на картината. — Образът й се вижда тук. Чувал съм, че художникът я е обезсмъртил и в много други платна.

Бързо се отърсих от изненадата. Във Флоренция явно се говореше открито за монасите и любовниците им монахини, които дори са позирали за образа на Светата дева — очевидно трябваше да свикна с тези неща. Дали баща ми се опитваше да ме предупреди тъкмо за това, когато пристигнахме в града? Но щом Лоренцо не намираше нищо нередно в историята, а и Марко не изглеждаше възмутен, не ми оставаше друго, освен да я приема. Приближих се към портрета.

— Много е красива — промълвих, докато изучавах фигурата на жената, която Лоренцо бе оприличил на Лукреция Бути.

— Така е — потвърди домакинът. — Лесно е да се отгатне как е изкушила монаха Фра Липи, нали? Всъщност — добави, забелязал пламналото ми лице — май те обидих, синьорина Симонета.

— О, не — уверих го бързо. — Просто не бях… чувала такава история преди, това е всичко.

— Разбирам. Уви, това се случва доста често в Светата църква. За един мъж е трудно да спазва въздържание. — Лоренцо се обърна към Марко, който ни следваше: — Щастливец си, amico mio[6], бъдещата ти съпруга е самата добродетел — подхвърли закачливо.

— Така е — съгласи се Марко и ме погледна в очите. — И душата й е прекрасна.

— Не се и съмнявам — отвърна Лоренцо. — Елате! Да се върнем при гостите!

Картината над олтара отново ме привлече на излизане от параклиса — красивото лице на жената, накарала един мъж да наруши монашеския си обет. Какво ли криеше подобна хубост, дар или проклятие?

И дали божието наказание, отредено за тази жена, наистина си струваше онова, което бе получила в замяна — духовно безсмъртие чрез изкуството?

„И все пак — помислих си, въпреки че едва ли бих го споделила с някого — тази история е изключително романтична.“

[1] „Давид“ на Донатело е първата свободностояща гола статуя в естествен размер, както и първата голяма бронзова скулптура след Античността. Изработена е по преоткрития забравен метод на леене с восък (cire perdue). — Б.пр. ↑

[2] Военачалник на вавилонския владетел Навуходоносор. Юдит отсича главата му с неговия собствен меч и така спасява израилтяните от нападение. — Б.пр. ↑

[3] Италиански ренесансов живописец, майстор на фреското от XV в. — Б.пр. ↑

[4] Ренесанс (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[5] Флорентински художник от периода на ранния Ренесанс, подстриган за монах от кармелитите, оттам към името му е добавено „Фра“ (брат). — Б.пр. ↑

[6] Приятелю мой (ит.ез.). — Б.пр. ↑

8

— Има още нещо, което бих искал да ти покажа, синьорина Симонета — каза Лоренцо, когато напуснахме параклиса. — Ако ми позволиш.

— Разбира се — отвърнах, обзета от любопитство.

Домакинът ни поведе обратно по коридора, откъдето бяхме дошли, после нагоре по друга стълба и втори коридор, преди да стигнем до двойна врата.

— Спомена, че обичаш писаното слово, синьорина, затова предположих, че ще оцениш нашата библиотека. — При тези думи Лоренцо отвори вратата със замах и аз въздъхнах от щастие пред гледката, която се разкри.

Безброй етажерки се простираха в тясното помещение, наредени една над друга, по-високи от човешки ръст. Почти не се виждаше празно място — книги, ръкописи и документи изпълваха лавиците до краен предел. Никога в живота си не бях виждала толкова много книги на едно място. Струваше ми се, че цялото знание на света е побрано в тази стая и чака откривателите си.

Гордостта от скромната ми колекция в миг се изпари. Какво ли бе усещането да притежаваш толкова много книги, към които винаги можеш да посегнеш за знание и удоволствие?

Изумена, се обърнах към Лоренцо:

— Нима си ги чел всичките?

Мъжът се засмя.

— Боя се, че никога не съм имал достатъчно свободно време за целта, макар че бих искал. Прочел съм доста от тях по време на обучението си или по-късно, за да обогатя познанията си. Сам започнах да събирам книги и ще продължа, докато мога.

Тръгнах покрай заетата с лавици стена отляво. Устоях на изкушението да прокарам пръсти по гръбчетата на книгите — само се взирах във всеки том и се опитвах да си представя съдържанието му. Подвързията на някои от книгите беше износена и поизбеляла, на други бе направена от скъп плат в блестящи ярки нюанси. Някои имаха черна или кафява кожена подвързия, други представляваха свитъци, вързани с шнур.

— Едва ли някой от приятелите ми, колкото и да са начетени, оценява библиотеката колкото вас, синьорина Симонета — отбеляза Лоренцо и потупа Марко по гърба. — Красива, благочестива и умна, нали? Наистина си късметлия, amico.

— И двамата със Симонета обожаваме Данте — потвърди Марко. — Още една причина да се влюбя в нея.

Извърнах глава и го погледнах с усмивка. Сърцето ми отново ускори ритъм, но вече започвах да свиквам със странното му туптене.

— Така е — съгласи се Лоренцо. — Безспорно Данте е най-великият син на Флоренция. Кажи ми, синьорина Симонета, чела ли си произведенията на Франческо Петрарка?

— Не съм чувала това име — признах чистосърдечно. — Редовното ми обучение приключи преди няколко години, затова трябваше да се задоволя с книгите, които можех да намеря в Генуа.

— Името ми е познато, но не се сещам за нищо, което е писал — вметна Марко.

— Е, сега вече си във Флоренция, синьорина. Духовното средище за поезия, изкуство и философия в света — заяви Лоренцо, сякаш не беше чул думите на годеника ми. — Веднага ще попълним този пропуск. — Запъти се към една от лавиците, а аз се усмихнах, докато го наблюдавах.

— Говориш за Флоренция, все едно е Атина — казах.

Домакинът намери желаната книга и се насочи към мен, а на лицето му се изписа задоволство.

— Точно така, синьорина. Чудесно долови най-съкровеното ми желание — да направя от Флоренция една нова Атина, където знанието и красотата ще са поставени на пиедестал. Тъй като притежаваш и двете, много скоро ще бъдеш перлата в короната на Флоренция. — Подаде ми книгата с поклон. — Заповядай, синьорина! Поезията на Петрарка — подарък за теб и годеника ти!

— Но аз не бих могла да я взема, не и от собствената ти библиотека! — опитах се да възразя, макар че Марко вече бе приел радушно книгата.

— Не се безпокой, синьорина. Имам няколко бройки от тези поеми, така че няма да лишиш мен и семейството ми от удоволствието да ги четем — увери ме Лоренцо. — Освен това бих искал да отправя покана… към двама ви. Каня ви най-искрено да се възползвате от моята библиотека, когато пожелаете.

Останах изумена от щедрото предложение на домакина — и то към жена, която току-що бе срещнал.

— Много мило и великодушно от твоя страна — изрече Марко, който по-бързо се съвзе от изненадата. — Благодарим ти най-сърдечно.

Лоренцо кимна, но отправи поглед към мен.

— Моля, няма защо. Щастлив съм да споделя тези семейни богатства, за да зарадвам приятелите си. — Поведе ни обратно навън. — Трябва вече да се върнем при останалите, преди да са ме обвинили, че съм зарязал задълженията си като домакин!

— Ти си истински приятел — каза Марко и тръгна след него, а аз ги последвах. Сложих ръка на рамото на годеника си и поех томчето, което той безмълвно ми подаде, подхванал нов разговор с Лоренцо.

Докато вървях след тях, се любувах на книгата. Беше подвързана с шагренова кожа, а хартията й бе тънка, макар и не като на книгите, които бях зърнала на лавиците. Всъщност това нямаше значение. Да държиш книга — която и да е тя, да помиришеш кожата и хартията, да усетиш гладките й страници под пръстите си, да предчувстваш насладата от досега с нея, бе дар и благословия. Не можах да устоя на изкушението да я отворя и да прочета няколко строфи от първата поема. Но ето че се озовахме във вътрешния двор — беше привечер и не можах да продължа. Толкова бях очарована от първите строфи, които прочетох, че изпитвах силно желание да се оттегля на стол в ъгъла и жадно да погълна цялата книга, макар да бях заобиколена от видни личности. Забелязал колко здраво и нежно стискам книгата, Лоренцо ми се усмихна и усетих, че поне той е прочел мислите ми.

Не след дълго се сбогувахме и Марко се разпореди да докарат каретата. Лоренцо ни изпрати изключително топло, Лукреция и Клариче ме изпроводиха с усмивка, радостни от нашата среща, и обещаха скоро да ме навестят. Когато минахме покрай Ботичели, художникът направи дълбок поклон и ми целуна безмълвно ръка.

Джулиано де Медичи ни изпрати до вратата.

— Очаквам с нетърпение сватбата ви, макар че сърцето ми се къса — заяви и потупа годеника ми по гърба. После се обърна към мен: — Синьорина Симонета! — Сложи и двете си ръце на сърцето. — Откакто ви зърнах, за мен други жени вече не съществуват.

Приех думите му с усмивка, Джулиано явно умееше да се шегува.

— Хубава работа, синьоре — отвърнах. — Нима така лекомислено разбивате сърцата на всички жени във Флоренция?

— Ах, не ми говорете за разбити сърца, щом се жените за моя приятел — възкликна той. — Защо ли не ви открих пръв?

Погледнах Марко, за да видя реакцията му, но той безгрижно се разсмя, така че последвах примера му.

— Какъв предан кавалер! — добавих, въодушевена от играта на куртоазна любов. — Винаги ще споменавам разбитото ви сърце в молитвите си, синьоре.

Мъжът пое ръката ми и я целуна, като задържа устните си по-дълго, отколкото се полага. Усетих, че се изчервявам, ала кой ли би ме винил — Джулиано бе толкова красив.

— Дано бог се смили над мен — промълви достатъчно тихо, за да го чуя само аз, но този път прозвуча по-особено.

За щастие, каретата вече пристигна и Джулиано се оттегли. Марко ми помогна да се кача, преди да ме последва заедно с Киара, която повикаха от кухнята. Тогава кочияшът дръпна поводите и потеглихме, а великолепният дворец на Медичите се изгуби в мрака зад нас.

— Как се справих? — задъхано попитах Марко, докато каретата ни отвеждаше у дома.

— Държа се великолепно, amore mio[1] — усмихна се широко годеникът ми. — Дори по-добре, отколкото съм си представял. Всички бяха очаровани от теб, и с право. — Поклати глава. — А колкото до предложението на Лоренцо де Медичи и Лукреция Торнабуони да бъдат домакини на сватбата ни… никога не съм си и мечтал за подобна чест.

— Нито пък аз — отвърнах. — Винаги ли са толкова щедри Медичите?

— Да. Към онези, които наричат свои приятели — потвърди Марко. — Цяло щастие е, че сме сред тях. — Усмихна ми се отново и в очите му заблестя гордост. — Беше чудесна, Симонета — повтори. — Наистина.

Но щом се отпусна в меката седалка на каретата, на челото му се появи едва доловима бръчка. Отначало не й обърнах внимание, ала когато изражението му не се промени, го попитах нежно:

— Какво има, Марко? Станало ли е нещо?

Погледна ме и бързо се разведри, сякаш слънцето се показа иззад облаците.

— Няма нищо. Само…

— Какво има? — повторих настойчиво.

Щом скоро щяхме да бъдем съпруг и съпруга, трябваше да се научим да си споделяме. Надявах се, че Марко би го сторил без колебание. Изведнъж стомахът ми се сви на топка от страх. Дали нещо в поведението ми го бе смутило? Може би бях постъпила глупаво или неуместно… Може би дори търсеше начин да ме смъмри като бъдещ мой съпруг.

Но думите му много ме изненадаха.

— Лоренцо те запозна с онзи художник, нали? Как се казваше? Мъжът с русите коси…

— Сандро Ботичели.

— Точно така. — В погледа му отново се появи загриженост. — Може би не бива да го казвам, но… Предполагам, че не си забелязала, но аз го видях. Гледаше те втренчено през повечето време, и то доста безочливо. Беше твърде невъзпитано и грубо. Мисля си, че онези, които се радват на покровителството на Медичите, би трябвало да се държат по-добре.

— Свикнала съм на мъжко внимание — отвърнах с известно неудобство, сякаш бях извършила нещо нередно. Стиснах здраво книгата в скута си. — Може и да не ти е приятно, но едва ли някога ще престанат да ме ухажват. — Усмихнах се и добавих: — Е, поне докато остарея и се сбръчкам, а косата ми посивее.

Марко се усмихна, наведе се към мен и ме целуна по бузата.

— Дори когато остарееш, пак ще си най-красивата от всички жени — изрече. — Но… почакай. Неговото внимание беше доста по-различно, струва ми се, много по-различно от интереса на Лоренцо и Джулиано.

За миг се зачудих дали е забелязал откритото възхищение, с което ме съзерцаваха братята Медичи, и как го е приел. Може би усещаше, че на тях — като видни личности — не би могъл да държи сметка.

Художникът Ботичели не беше по-високопоставен от Марко, точно обратното. И все пак отлично разбирах защо годеникът ми се притеснява, тъй като самата аз бях изпитала нескрития интерес на художника. В погледа на твореца се таеше нещо особено, което не бих споделила с Марко. Никога не бих признала, че дълбоко ме поблазни идеята да бъда следващата Юдит в негова картина.

— Лоренцо ми показа някои от картините на художника и по-късно ме запозна с него. Той… синьор Ботичели заяви, че би желал да ме нарисува. Може би затова ме е изучавал толкова внимателно.

— О, нима?

— Да, струва ми се — отвърнах.

— Хмм… — Марко се облегна пак и скръсти ръце като капризно хлапе. — Още по-зле. Как се осмелява да говори с теб за подобно нещо, без да е поискал разрешение от мен, бъдещия ти съпруг!

— Не съм дала съгласие, нито съм му обещала нещо — побързах да го успокоя. — Макар че съм поласкана от предложението да му позирам.

— Хмм — изсумтя отново Марко. — Модел като теб едва ли би намерил. — Но изражението му поомекна. — Ако искаш портрет, трябва само да ме помолиш. Флоренция е пълна с художници, които биха дали всичко, за да те рисуват.

„Не съм дала съгласие, нито съм му обещала нещо“ — бях казала на Марко. Ала когато по-късно вечерта си припомних особеното привличане между художника и мен — онзи неочакван миг на хармония, осъзнах, че думите ми не са били съвсем искрени.

[1] Любов моя (ит.ез.). — Б.пр. ↑

9

На другия ден, след като бях разказала на майка ми всичко за предишната вечер по време на закуска, един от слугите влезе с бележка във всекидневната.

— Имате посещение, мадона.

— Така ли? — изненада се майка ми. — Кой ли може да е? Все още не съм се запознала с никого във Флоренция, като изключим родителите на Марко, разбира се.

— Посещението не е за вас, мадона Катанео — поясни мъжът. Обърна се към мен и се поклони. — За мадона Симонета.

— За мен ли? — възкликнах.

— Да. Дошла е Клариче Орсини де Медичи.

— Боже мой! — изписка майка ми. — Такава знатна гостенка! Та нали едва снощи сте се запознали.

— Вярно е — казах. — Тя изрази желание да ми гостува, но нямах представа, че ще е толкова скоро. — Приготвих се да я посрещна с достойнство и финес, които ми прилягаха като скъпа кожена наметка. — Поканете я незабавно!

— Разбира се, мадона Симонета — поклони се мъжът отново.

Прислужникът изчезна и се появи след малко, давайки път на стройната Клариче.

Станах от стола и майка ми ме последва.

— Синьора Медичи! — приветствах я сърдечно. — За мен е чест да ми гостувате.

— Удоволствието е изцяло мое — отвърна тя, като сне пелерината си и я подаде на слугата. — Надявам се, че не ви преча. Дойдох без предупреждение.

— Ни най-малко. Бих искала да ви представя майка ми — Каточия Катанео. Майко, това е Клариче Орсини де Медичи, съпругата на Лоренцо де Медичи.

— Радвам се да се запозная с вас, дона Катанео — каза гостенката.

— За мен също е чест и удоволствие — отговори майка ми. — Добре дошли в нашия временен дом.

— Къщата е прекрасна — заяви Клариче. — Надявам се, че се чувствате удобно и се наслаждавате на престоя си във Флоренция?

— О, да! — отвърна майка ми. — Симонета ми разказа за щедрото предложение на съпруга ви да бъдете домакини на сватбата й с Марко… сеньор Веспучи. Много мило от ваша страна. Не зная как да ви се отблагодарим.

— Щастливи сме, че можем да доставим радост на приятелите си — изрече приветливо Клариче. Спомних си с известно неудобство за раздразнението, с което ме бе погледнала, когато Лоренцо, подкрепен от майка си, ни отправи неочакваната покана.

— Е, по-добре да оставя младите дами насаме — заяви внезапно майка ми и се отправи към вратата. — Беше ми много приятно да се запозная с вас, дона Медичи.

— Също и на мен — добави тихо Клариче.

Мислех си, че мама ще остане с нас, за да чуе как си бъбрим и да се сближи с рода на Медичите. Но тя навярно искаше да свикна да посрещам и забавлявам гостите си сама — скоро щеше да ми се наложи да го правя като съпруга на Марко.

— Моля ви, седнете — промълвих и младата жена зае мястото на майка ми. — Ще наредя да ни донесат вино.

— Би било чудесно — отвърна Клариче.

Бързо изпратих една прислужница в кухнята. После се върнах при гостенката.

— Благодаря ви за гостоприемството! — заяви тя с нежния си глас.

— Не е нужно. Аз трябва да ви благодаря за всичко снощи. Беше прекрасно да се запозная с някои от приятелите на бъдещия ми съпруг.

— Наистина — съгласи се Клариче. — Без съмнение ще ги виждате много по-често в бъдеще. Лоренцо държи на приятелите си.

— И на мен така ми се струва. Снощи се запознах с неколцина писатели, както и с един художник, Сандро Ботичели.

— Да — каза гостенката. — Синьор Ботичели е едно от последните открития на съпруга ми. Лоренцо би искал да му възложи поръчка, но той е доста зает напоследък. Доколкото разбрах, смята да си открие ателие във Флоренция.

— Колко хубаво — вметнах неуверено, тъй като не знаех какво друго да кажа или да попитам за него, без да прозвучи неуместно.

— Така е — потвърди небрежно Клариче, сякаш не се интересуваше особено от твореца и работата му. — Навярно сте се запознали с учения Марсилио Фичино[1].

— Предполагам — отвърнах. — Снощи ме представиха на толкова много хора, че едва ли бих могла да ги запомня.

— Не се учудвам — усмихна се тя. — Синьор Фичино е голям приятел на дядото на съпруга ми и е един от учителите на Лоренцо. Покрай него винаги има много учени и художници. — Клариче въздъхна. — Доста е скучно да си винаги в мъжка компания.

Искаше ми се да й кажа, че пропуска Лукреция Торнабуони, но предпочетох да замълча.

— Ето защо съм толкова щастлива, че се запознахме, мадона Симонета — продължи гостенката и лицето й засия. — Чудесно е да има и друга жена, с която да си побъбря.

— И за мен е истинско удоволствие — усмихнах се. — Какви приятели оставих в Генуа…

— Предполагам. Не мога да си представя… — Тук гласът й секна. — Извинете ме. Не исках да бъда толкова пряма.

— Не, моля ви. Ако ще бъдем приятелки, говорете свободно, мадона Клариче.

— В името на приятелството ме наричай просто Клариче.

— Само ако и ти ми казваш Симонета — усмихнах се. — Моля те, Клариче, кажи ми всичко.

— Добре — съгласи се тя. — Не ми е присъщо, но… добре, ще бъда откровена, щом настояваш. Когато видях колко си красива, помислих, че ще те намразя. Но това би било грешка, защото ти… ти си красива отвътре и отвън. — Гостенката се изчерви. — Съжалявам. Не биваше…

— Не, не — възразих. — Ще ти призная, че не съм имала много приятелки, може би са ми завиждали. Макар че в мъдростта си бог ме е дарил с лице и тяло, които мнозина намират за красиви, често съм искала тази благодат, ако наистина съществува, да бе осенила друга.

— Виж ти… неземните красавици предпочитат да са непривлекателни, а непривлекателните момичета — да са красиви — разсмя се Клариче.

— Може би се дължи повече на противоречивата женска природа — засмях се и аз. — Но бих се обзаложила, че и мъжете са непостоянни посвоему.

— Така е, уверявам те.

— Надявам се скоро да науча повече за тях — добавих. — Все още не знам много за мъжете и привичките им.

— Станеш ли съпруга, бързо ще ги разбереш.

Тук разговорът ни прекъсна и се спогледахме весело. Ето една жена… приятелка, която разбираше грижите и притеснението ми, може би дори болката ми. Самата тя бе отскоро във Флоренция и по-лесно можеше да ми помогне да вляза в обществото — нещо, с което Марко едва ли би се справил.

Точно тогава прислужницата влезе с гарафа вино и две чаши. Първо обслужи гостенката ми, а после — мен. Оттегли се с реверанс и двете с Клариче мълчаливо отпихме от виното.

— Разкажи ми за Рим — подканих я след малко, тъй като знаех, че произхожда от виден благороднически род на Вечния град.

Щом чу за родния си дом, гостенката се усмихна.

— Честно казано, когато напусках Рим, изобщо не мислех, че ще ми липсва. — Сбръчка леко носле. — Рим изобщо не може да се мери с Флоренция по красота. Има, разбира се, какво да се види: прекрасни църкви, както и палати на видни благородници, към които спада и семейството ми. Мнозина от кардиналите живеят в разкошни дворци, но нито един от тях не е по-хубав от този на Светия отец, както и се полага.

— Посещавала ли си някога Папския дворец? — попитах заинтригувана. — Била ли си на аудиенция при него?

— О, да, разбира се — отвърна Клариче. — Семейството ми се нарежда веднага след Негово Светейшество в Рим. — Сбръчка отново нос и добави: — Независимо какво биха казали от рода Колона.

Прикрих усмивката си. По време на уроците по история падре Валерио многократно бе споменавал двете римски фамилии Орсини и Колона, борбата им за надмощие над Вечния град и дори над папата.

— И все пак… — гласът на Клариче заглъхна, сякаш се загуби някъде в спомените. — Въпреки някогашното си величие Рим навярно е доста различен от представите ти, Симонета. Градът е мръсен, опасен и изпълнен с насилие. Река Тибър приижда и взема жертви всяка година, а когато няма наводнения, прилича на помийна яма. Папите и папският двор твърде дълго били в Авиньон, а когато се върнали, Рим вече се нуждаел от спасяване. Всеки следващ папа се опитвал да внесе ред в градските дела, но промяната изисква време и едва ли ще я доживея. Ще минат много години, преди Рим отново да бъде достоен за името си — Вечния град.

Замълчах, обзета от разочарование. Учили ме бяха, че трябва на всяка цена да посетя Рим през живота си, да се помоля пред гроба на свети Петър, както и да потърся аудиенция при Светия отец, за да получа неговия благослов. Картината, която ми обрисува Клариче, беше съвсем различна от очакванията ми.

— И тъй, както ти казах, не мислех, че ще ми липсва — продължи разказа си. — Особено когато открих колко красива и чиста е Флоренция в сравнение с Рим. А и щом разбрах за положението на новото ми семейство. Помислих си, че тук бих могла да бъда щастлива. — Усмихна се тъжно. — Но може би това също е част от противоречивата природа на жените, за която говориш. Рим ми липсва, макар да не изглежда така, както би трябвало. И дори тук да се живее добре.

— Никой не би те укорил за тъгата по родния ти дом — уверих я. Забелязах, че сподели причините, които я задържат във Флоренция, но пропусна да спомене дали наистина е щастлива.

— Така е, но жената трябва да изпълни дълга си независимо какво чувства — каза Клариче. — Може и да не съм свикнала напълно с Флоренция, знам ли. Тукашното общество е толкова различно. Нещата, които съпругът ми и неговите приятели обсъждат понякога… никой не би изрекъл в Рим. Не би могъл. Те са ерес.

Не знаех как да реагирам. Бях почти сигурна, че предната вечер съм участвала в подобен разговор с Лоренцо и синьор Ботичели. Но едва ли бих могла да го споделя с гостенката си, нито да призная, че се надявам тези срещи да продължат. Те ме изпълваха с трепет, макар да се чувствах неловко.

— Няма да те занимавам повече с моята носталгия — отсече Клариче и се пресегна към чашата с вино. — По-добре ми разкажи за Генуа.

С радост се заех да опиша на новата си приятелка оживеното и шумно пристанище; как слънцето хвърля игриви отблясъци върху вълните, а вечер, когато потъва в морето, облива водата и сградите с аленото си зарево.

— Колко красиво! — възкликна тя, щом свърших. — Много по-красиво от Рим. Бих искала някога да посетя Генуа, а ти да ме придружиш. — Усмихна се. — Ако съпрузите ни могат да се лишат от нас, разбира се.

— Ще ги помолим най-настойчиво — заявих — защото бих желала да ти покажа моя град. За родителите ми ще е чест да ни гостуваш.

После заговорихме на други теми. Клариче ми препоръча храни, които да опитам, както и най-добрата шивачка за сватбената ми рокля. Смеехме се, докато отпивахме от виното, а прислужницата незабелязано ни донесе поднос с маслини и сирена. Денят превали, без да го усетим.

— Божичко! — възкликна гостенката, щом забеляза. — Мисля, че трябва да тръгвам, по-добре да не прекалявам с гостоприемството ти. Скоро ще вечеряме със съпруга ми, поканили сме майка му и брат му.

— Ами бащата на Лоренцо? — попитах. — Чух, че не бил добре.

— Вярно е — открито заяви Клариче. — Боя се, че няма да изкара годината… — Гласът й секна, сякаш щеше да изрече нещо, което не бива. — Ще е голяма загуба за Лоренцо, Джулиано и майка им, а и за мен — допълни. — Пиеро винаги е бил внимателен към мен, откакто пристигнах във Флоренция.

— Съжалявам, че е толкова болен. Искрено съчувствам на цялото семейство.

— Благодаря ти — сбогува се Клариче. — Много ни е тежко.

Станах, за да я изпратя.

— Непременно поздрави съпруга си, Джулиано и майка им от мен.

— Разбира се. И ще се погрижа скоро пак да ни дойдеш на гости.

— Очаквам срещата ни с нетърпение — отвърнах. — Навярно знаеш, че съпругът ти предложи на двама ни с Марко да се възползваме от неговата библиотека. Бих искала да приема поканата, без да злоупотребявам с щедростта му.

Клариче замълча за миг.

— Не, нищо не ми е споменал — изрече безгрижно — но не се учудвам. Лоренцо е много щедър към приятелите си. Надявам се, че ще приемеш предложението. Така ще имаме още едно оправдание да прекарваме време заедно.

— Какво по-хубаво от това! Книгите и приятелството винаги са ми носили най-голяма наслада.

— Колко си странна, Симонета — засмя се Клариче. — Самата аз никога не съм била запалена по книгите и не разбирам защо красавица като теб се нуждае от тях.

— Така са ми казвали винаги, но явно не мога да им устоя — усмихнах се.

— Когато се срещнем отново, ще вдигнем тост за книгите и приятелството — разсмя се отново гостенката ми. На прага взе ръцете ми в своите. — Благодаря ти за гостоприемството. Надявам се много скоро да се видим пак.

— И аз се надявам — отвърнах. — За мен беше удоволствие.

Клариче се качи в каретата и ми махна от прозореца, а после замина.

Прибрах се у дома, сияеща от радост. Ето че вече си имах приятелка. Дано да се окажеше истинска.

Спомних си какво ми каза Елизабета, преди да напусна Генуа: Но помни, Симонета Катанео, флорентинките никога не забравят правилата на играта. Изучили са ги добре, също като катехизиса. Затова се пази!.

Клариче Орсини де Медичи със сигурност не спадаше към онези флорентинки, за които говореше Елизабета. Разбира се, какво ли знаеше старата ми приятелка за светските дами на Флоренция? Очевидно не повече от мен — Клариче бе очевидно опровержение на думите й.

[1] Италиански философ, теолог и астролог — един от най-влиятелните мислители на Ренесанса. Възобновява Платоновата академия и неоплатонизма. — Б.пр. ↑

10

След като ни бяха предоставили параклис за церемонията и вила за празничното тържество, сватбените приготовления бяха в пълен ход и се чувствах особено щастлива. Бях пристигнала във Флоренция, за да се омъжа, и исках час по-скоро да започна нов живот.

Самата аз не се грижех за нищо. Баща ми избра плата за роклята — достатъчно изискан, за да подчертае общественото ни положение, но не прекалено скъп. Срещнах се с шивачката, която ми препоръча подходящ модел, тъй че роклята да изглежда елегантна и да подчертава хубостта ми.

Баща ми и Марко съставиха списъка на гостите. Не ми го показаха, но той без съмнение включваше преди всичко видни флорентински личности — от членове на правителството до важни и богати търговци. Разпратени бяха покани до приятели и близки от Генуа, макар че не се знаеше колко от тях могат да дойдат на сватбата.

Марко ми поднесе изненада: сандък с внимателно подбрани тъкани. Някои бяха по-пищни за официални случаи, а други — по-семпли за всеки ден. Имаше и придружително писмо:

Моята съпруга трябва да бъде облечена както подобава на положението ни — с най-фините платове, които предлага Флоренция. Уший ги по свой вкус! Клариче Орсини де Медичи би могла да те посъветва. Приеми тези тъкани за нежни венчелистчета на цвете като теб, те само ще подчертаят красотата ти!

Твой Марко

Последвах съвета му и в дните преди сватбата, насрочена за началото на август, изпратих бележка на Клариче с молба да ме посети, за да ми даде ценни съвети.

— Боже мой! — възкликна тя, когато отворих сандъка с платовете. — Милият Марко явно много държи на теб. — Вдигна многозначително вежди. — Навярно се бои, че ако не те обсипва с подаръци, ще го зарежеш за някой по-богат и по-внимателен ухажор.

Изправих се и я погледнах обидено — нима приличах на жена, която не държи на дадената дума или на честта; която се интересува само от пари и подаръци? Но по закачливото пламъче в очите й разбрах, че се шегува.

— Не знам дали бих могла да намеря по-внимателен ухажор от Марко — отвърнах. — А и силно го желая.

Клариче внимателно ме наблюдаваше.

— Личи си, че наистина го обичаш — изрече.

— За любовта знам само от книгите — признах. — Ала усещам, че вече не мога да си представя живота без Марко, нито бих искала.

— Ето това е любов. Но кавалерът трябва да е по-внимателен — усмихна се тя. — Мисля, че не обръщаш достатъчно внимание на моя девер.

— Джулиано ли? — погледнах я смаяно, забравила за миг богатствата в сандъка. — Какво говориш?

Приятелката ми извади сгънат лист от ръкава си и ми го даде, а погледът й светна дяволито.

— Когато разбра, че ти идвам на гости, ме помоли да ти предам това. Не е спрял да говори за теб от онази вечер.

— Нима? — Разгънах писмото и го прочетох. Беше изискана любовна поема, макар че Джулиано не би могъл да се мери с Данте. — Доста ласкателно — промълвих. — Как да го разбирам?

Подадох писмото на Клариче и тя го прочете.

— Не се притеснявай — заяви. — Това е куртоазна любов, нищо повече. Поредното увлечение на съпруга ми и неговите приятели. Посвещават любовни послания на най-красивите жени, които срещат. Всичко е съвсем невинно… — Замълча за миг и си пое дълбоко въздух. — Поне в повечето случаи.

— И каква е моята роля? — попитах наивно като простодушна хлапачка. — Длъжна ли съм да му отговоря? Трябва ли да кажа на Марко?

— Скъпа Симонета — засмя се Клариче — ролята ти, доколкото съм наблюдавала подобни игри, е да се оставиш да те обожават. Наслаждавай се! — Гостенката ми се разсмя. — Всъщност най-добре се подготви. Всички мъже във Флоренция ще те боготворят.

— Хайде, стига — безгрижно рекох на Клариче и захвърлих поемата от Джулиано на тоалетната масичка, готова да я забравя. — Нека поговорим за платовете. Харесва ми кройката на роклята ти. Ще ми дадеш ли модела й?

— Разбира се — отвърна тя — но я направи с дълбоко деколте, пак са на мода. Мисля, че много ще ти отива.

Двете прекарахме щастливо следобеда. Занимавахме се дълго с подаръка на Марко, Клариче прие поканата ми да остане за вечеря и се държа мило и непринудено с родителите ми. Така срещата ни стана още по-приятна.

В дните преди сватбата майка ми реши да ме посвети в тайната на първата брачна нощ. Описанието на половия акт ме изпълни с ужас.

— Това е отвратително — казах. — Как бих могла…

— Симонета — прекъсна ме тя и хвана ръцете ми. — Разбирам как се чувстваш, но трябва да го направиш. Твой дълг като жена е да родиш деца и да доставиш удоволствие на своя съпруг, за да не го търси другаде и да изпадне в грях.

Замълчах. Като млада жена, която жадуваше за любовна поезия, ми бе необяснимо как знанието за тези неща ми е убягвало досега.

— С времето може и да ти хареса — заяви с колебание майка ми. — Някои жени изпитват удоволствие.

При тази мисъл бузите ми пламнаха.

— Но собствената ти наслада е без значение — бързо добави тя. — Единствената ти цел е да доставиш удоволствие на съпруга си. Когато дойде в леглото ти през първата брачна нощ, ще бъдеш по риза. Просто легни и остави всичко на него.

Продължих да обмислям думите й. Опитвах се да си представя как двамата с Марко участваме в този животински акт, но напразно. Дъхът ми секна.

Забелязала тревогата ми, майка ми ме погали по ръката.

— Ще свикнеш с времето — увери ме. — Имаш още няколко дни, за да се подготвиш за новата си роля. Боя се, че е неизбежно. В мъдростта си бог е предопределил начина, по който децата идват на бял свят. Затова ние, жените, трябва търпеливо да понесем участта си.

После ме остави сама в спалнята да разсъждавам върху новото и забранено досега познание, което вече притежавах.

Първата брачна нощ отново изникна във въображението ми: двамата с Марко сме сами, той се качва върху мен и прониква в онова най-тайно местенце, непознато и за мен. И все пак… малко по-късно, когато се унесох в мечти и си представих как докосва тялото ми и ме целува на воля, почувствах топлина на същото място, между бедрата.

Прекръстих се бързо и коленичих, за да се помоля, усетила греха на сладострастието. Трябваше да спомена и него при следващата си изповед. Но се спрях, преди да изрека молитвата. Нима беше грешно да желаеш собствения си съпруг? Скоро щяхме да бъдем мъж и жена и тогава този акт щеше да е свят и благословен — тъй, както бог е отредил, по думите на майка ми.

Лека усмивка се плъзна по устните ми, щом се изправих. Не бих споделила това с моя изповедник.

11

В деня на сватбата станах още по изгрев-слънце. Изкъпах се, сложих си мекия пеньоар и седнах пред огледалото, за да може Киара да ми направи прическа. Косите ми, които стигаха под кръста, се нуждаеха от повече грижи за сватбата, отколкото, за която и да е вечеря, дори със семейството на Медичите. Днес най-видните представители на цяла Флоренция щяха да вперят поглед в мен и трябваше да изглеждам като богиня. Съвършена от главата до петите.

Часове наред Киара сплиташе десетки кичури от къдриците ми, за да ги оформи като венец. Втъкваше в тях и изящни нанизи от перли, които проблясваха при всяко мое движение. Благодарение на перлите и златистия цвят на косата светлината на свещите щеше да обкръжи главата ми с ореол.

Когато прическата бе готова, Киара ми помогна да облека новата си копринена риза, купена специално за сватбата и първата брачна нощ, а после и роклята от бледожълт атлаз с втъкани декоративни нишки. Бродираните цветя и лозички се извиваха по целия плат, фино изработени така, че да привличат окото и да подчертават кройката, без да отвличат вниманието от лицето и фигурата ми.

В това ме увери самата шивачка, когато ми донесе изумителното си творение.

Майка ми беше в стаята, докато Киара пристягаше роклята ми. В огледалото забелязах, че очите й са зачервени.

— Никога не си изглеждала по-хубава, Симонета — изрече развълнувано, щом Киара приключи и отстъпи встрани. Мама застана до мен и леко ме докосна с пръсти, сякаш да се увери, че все още съм нейната дъщеря, макар и в божествени одежди. — От днес ставаш жена. С баща ти ще се гордеем с теб.

— Надявам се — отвърнах и коленичих, за да ме благослови.

Тя се усмихна през сълзи, когато се изправих.

— Хайде да слезем долу, за да те види баща ти. И без това скоро тръгваме към параклиса. — Сложи ръце върху раменете ми. — Готова си, нали?

За миг ме прониза съмнение. Бях само на шестнайсет, какво ли знаех за любовта и брака? Но родителите ми желаеха тази женитба, бяха уредили всичко и трябваше да им се доверя, че тя е най-доброто за мен, дори да не го разбирах. А и Марко ме очакваше в параклиса — скъпият ми Марко — и едва ли след сватбата щеше да се промени толкова, че да се страхувам от него. Сигурна бях, че ще е тъкмо обратното.

Тъй като знаех, че дори да споделя съмнението си, то не би променило нищо — най-много да натъжи майка ми, отвърнах с усмивка:

— Да, мамо. Готова съм.

Тесният параклис успя да побере само неколцина свидетели на церемонията — родителите ми, родителите на Марко, Лоренцо, Клариче, Джулиано и Лукреция. Щом влязох, всички станаха от местата си и ахнаха в един глас. Застанал до малкия олтар със свещеника, Марко ме изпиваше със светнал поглед, докато пристъпвах към него.

Беше облечен пищно също като мен — с ален копринен дублет[1], обшит с бледожълт кант, който подхождаше на цвета на роклята ми. Съзерцаваше ме с благоговение, а по лицето му бе изписана смесица от чувства: страх, желание, гордост и неверие. Когато се приближих до него, той плахо и предпазливо пое ръката ми, сякаш се боеше, че не съм истинска, а някакво видение. Усмихнах му се насърчително, докато ме водеше към олтара. Чудех се дали долавя как бие сърцето ми под красивите одежди.

Коленичихме пред свещеника и брачната церемония започна. Латинските думи почти не достигаха до мен, тъй като се опитвах да успокоя дишането си. Преди да се опомня, вече се бяхме изправили и аз обещавах на Марко да го обичам, да го почитам и да му се подчинявам. Той също ми обеща да ме обича и почита, а после ми сложи венчалния пръстен и ме целуна. Свидетелите ръкопляскаха.

И ето че се оженихме. Бяхме съпруг и съпруга пред бога и хората.

Това предопредели бъдещето ми.

Към вилата на Медичите в Кареджи потеглихме с лектика[2] заедно с Лоренцо и Клариче. От начина, по който Марко бе вплел пръсти в моите, личеше, че предпочита да пътуваме сами, аз обаче се радвах на компанията на приятелите ни. Лоренцо не пестеше комплименти за красотата ми, но скоро с Марко заговориха по търговски дела и ни оставиха да си бъбрим на воля по женски.

— Церемонията беше много вълнуваща, наистина — каза Клариче. — Едва ли има нужда да ти казвам, че приличаш на видение. Сякаш не си от плът и кръв.

— Напротив, съвсем истинска съм — заявих. — И да си призная, не си спомням добре церемонията. Денят беше… твърде напрегнат.

— Разбирам те. И моята сватба беше такава. Все пак се опитай да се насладиш на деня. Не си мисли толкова за… — Хвърли поглед към мъжете, за да се увери, че са потънали в разговор, и сниши глас: — За онова, което те очаква вечерта.

Кимнах бързо.

— Знаеш какво е, нали…

— Да — прекъснах я. — Майка ми вече ми обясни.

— Добре. Опитай се да не мислиш за това сега. — Изчерви се леко и добави: — Някои жени изпитват удоволствие.

— Така разбрах. Ще ми се да говоря с една от тях.

Клариче се усмихна многозначително.

— Ела ми утре на гости, Симонета, и ще си поговорим. Омъжените жени не бива да споделят подобни тайни с девици.

Усмихнах се, въпреки че ми се искаше да не е толкова сдържана. Освен болката и неприятното усещане, които ме очакваха, се загатваше и за наслада. „Без съмнение трябва да има наслада, и то голяма, иначе този акт не би водил към грях“ — помислих си. Едва ли само красотата караше мъжете и жените да оглупяват от любов, като изричат благопристойни думи и се гледат в очите. Навярно имаше и още нещо.

Отново ме обзе страх. Майка ми бе казала, че трябва да мисля единствено за удоволствието на съпруга си. Можех ли да му го доставя? Пак погледнах към Клариче.

— Но… какво трябва да сторя? Ами ако не мога… да го направя щастлив?

Клариче се засмя, но бързо съжали за реакцията си.

— Извинявай, Симонета. Не ти се подигравам. Повярвай ми, не е необходимо да правиш каквото и да било, за да му доставиш удоволствие. Красотата ти е достатъчна.

— Какво ли си шепнат прелестните дами толкова усърдно? — намеси се Лоренцо и двете погледнахме към съпрузите си, които ни наблюдаваха с любопитство.

Приятелката ми се разсмя гърлено, с ниски съблазнителни нотки, които не бях чувала досега.

— Така си бъбрят омъжените жени — смигна ми тя. — Знатни мъже като вас не бива да се притесняват.

— Разбира се — отвърна Лоренцо и видях как се спогледаха. Знаех, че са се оженили по сметка, но не желаех да питам Клариче дали бракът им е прераснал в любов. Пред хората се държаха светски и изискано, както подобава на ранга им. Сега в очите им за пръв път проблесна нещо повече.

Не след дълго пристигнахме във вилата, но аз бях унесена в мисли и почти не забелязах живописните сгради, които се открояваха на фона на тучните зелени хълмове на Тоскана. Прислугата излезе да ни посрещне и да покаже на Марко и мен стаята, подготвена за първата брачна нощ. Домашните ни прислужници смъкнаха от каруцата лекия багаж, който носехме: малко лични вещи и други дрехи за връщането ни на следващия ден. Внесоха ги в стаята и ни оставиха насаме.

Марко се обърна към мен и пое ръцете ми в своите.

— Най-после сме сами като съпруг и съпруга.

— Да — усмихнах се.

— Не би било добре да отсъстваме от сватбеното си тържество, особено когато щедрите ни приятели са организирали всичко — изрече тихо той. Приближи се до мен и ме погали по бузата, а после прокара пръсти по шията ми. — За бога, Симонета, изкушавам се още сега да се отдадем един на друг.

Сърцето ми заби по-бързо — незнайно дали от страх или от вълнение.

— Наистина не би било добре — усмихнах се мило.

— Не ме гледай така — простена. — Не съм от камък. — Бързо се приведе и долепи устни до моите. Целуна ме нежно, ала настойчиво, като плъзна език в устата ми.

Ахнах от изненада, но плахо откликнах на ласките му. Марко отново простена и ме притисна силно. Докато се целувахме, хвана ръката ми и я сложи върху издутината под одеждите си.

Отдръпнах се стъписана, но бързо съжалих, щом видях искреното разочарование по лицето му.

— Съжалявам — изрекох бързо. — Аз просто… това е… не трябва ли да…

Марко си пое дълбоко въздух.

— Права си. Всъщност не бива да закъсняваме за сватбеното тържество — каза глухо и ме погледна мълчаливо. — Боиш ли се от мен, Симонета?

— Дали се боя? Не, разбира се — уверих го. — Просто… не знам как… затова…

Думите ми прозвучаха глупаво за самата мен. Какво исках да кажа? Не бях сигурна, не знаех дори как да обясня на Марко, на един мъж, всички начини, по които „стойността“ на жената е свързана с онова, дето се намира между краката й. Та нали едва сега започвах да го разбирам. Бях подготвена за физическата близост, но нищо повече.

Защо ли нямаше книга по тези въпроси?

Усетих прилив на обич, когато ми се усмихна.

— Разбирам — отвърна той. — Поне така мисля. — Пристъпи към мен и този път ме целуна целомъдрено по челото. — Макар да ми е трудно да се въздържа, ще изчакам до довечера, за да бъде всичко както трябва. Моля те, Симонета — добави замислено — не се страхувай от мен и онова, което ще се случи помежду ни като съпруг и съпруга. Ще бъда внимателен, обещавам. Искам само да те направя щастлива.

Усмихнах се с облекчение и го оставих да ме поведе към залата, където гостите вече се събираха за тържествената вечеря.

Опитах се да се отпусна и да се насладя на сватбеното пиршество, без да мисля за първата брачна нощ. С Марко поздравихме гостите си, като започнахме от домакините — Лоренцо, Клариче и Лукреция Торнабуони.

Джулиано се появи зад майка си.

— Ах! — изрече с ръка на сърцето. — Красотата ви, синьора Веспучи, ме прави още по-нещастен днес. Не пожелавам на никого да види дамата на сърцето си, венчана за друг!

Засмях се, тъй като не знаех как да реагирам, особено след като Марко само се развесели. Припомних си думите на Клариче, когато ми донесе любовното послание от Джулиано. Според нея това бе игра, в която жената е едновременно призът и един от играчите.

— Вие сте много предан кавалер, Джулиано.

Той притвори очи, сякаш в екстаз.

— Нежните слова на моята богиня ще ме заситят повече от великолепните блюда тази вечер.

Марко потупа приятеля си по рамото.

— Хайде, стига! По-добре удави мъката си във вино!

— И ще го сторя — изрече театрално Джулиано. — Дано в пиянски унес сънувам устните на скъпата ми Симонета.

— Не е ли странен? — попитах съпруга си, но той само се подсмихна, зает със следващия гост.

Повечето хора виждах за първи път, тъй че се усмихвах приветливо на всички, които ми се представяха, и приемах комплиментите — за роклята и прическата, а също за красотата и изяществото ми — с непринуден чар.

— Не бих могла да запомня всички тези лица — прошепнах на Марко по време на една пауза. — Не си спомням дори приятелите на Лоренцо, с които се запознах онази вечер!

— Не тревожи красивата си главица с това, миличка. Всички те боготворят и с трепет очакват да чуят нещо от теб. Ако запомниш и имената им, направо ще припаднат от удоволствие, но ти едва ли би била толкова жестока.

Думите му ме разсмяха, ала Марко не беше съвсем прав. Мъжете наистина бяха очаровани да се запознаят с мен, но техните съпруги в повечето случаи се държаха хладно и подозрително.

За моя изненада в края на дългата редица от гости бе застанал синьор Ботичели.

— А! — възкликна Марко, щом го зърна. Усетих, че е леко напрегнат. — Синьор… Ботичели, ако не се лъжа?

— Същият, синьор Веспучи — поклони се художникът на двама ни. — За мен е чест, че не сте ме забравили.

Обичайната реплика прозвуча някак вяло и престорено. Тази подробност не убягна на Марко и той кимна сухо.

— О, Сандро! — обади се Лоренцо де Медичи, който бе прекъснал разговора си с един от гостите, за да дойде при нас. — Синьор и синьора Веспучи, помните Сандро Ботичели, нали? Тук е по моя покана.

— Разбира се — заяви Марко, а в тона му се долови едва забележима нотка на раздразнение.

— Добре ви помня, синьоре — обърнах се с усмивка към художника.

— Откакто се запозна с вас, синьора Веспучи, Сандро почти не говори за друго… поне пред мен — заяви Лоренцо. — Желае да ви рисува, както сподели при първата ви среща. Признавам си, поканих го с надеждата, че ще му възложите поръчка. Какво би могло да вдъхнови един творец повече от най-красивата младоженка в сватбения й ден?

— Така е — потвърди Марко. — Би трябвало да последваме съвета ти, Лоренцо. Щом ти го препоръчваш, явно е художник от най-висока класа.

Не знам дали друг, освен мен забеляза липсата на въодушевление в гласа на Марко, но никой не реагира. Все пак съпругът ми се съгласи да позирам на талантливия художник и това ме изпълни с вълнение.

— Поласкан съм от оценката ви — каза Ботичели.

— Значи сте тук заради изкуството, синьоре? — попитах.

— Така е. Изкуството ме води на много места — потвърди той и на красивото му лице се появи загадъчна усмивка. — Но ще се възползвам от възможността да пожелая и на двама ви радост и щастие в семейния живот.

— Благодарим ви, синьоре — изрече Марко. — А сега се насладете на празненството, по-късно ще поговорим за портрета на синьора Веспучи.

Отпратен по този начин, Ботичели се поклони и се запъти към мястото си.

— Наистина ли ще ме рисува? — обърнах се развълнувано към съпруга си. Образът на Юдит все още витаеше в съзнанието ми и изпитвах непреодолимо желание да видя портрета си. Да се погледна през очите на Ботичели в съвсем различна светлина.

По лицето на Марко се разля усмивка.

— Готов съм да ти дам всичко, което поискаш, щом ме погледнеш така — увери ме той. — Да, ако желаеш, синьор Ботичели може да нарисува портрета ти. Лоренцо също би бил доволен.

След като разменихме по няколко думи с всички гости, заехме почетните си места до домакините.

Прислужниците поднесоха първо салата и безсолен тоскански хляб.

Завързах разговор с Лукреция Торнабуони, която седеше от лявата ми страна. Вече бе научила за интереса ми към книгите и щастливо си побъбрихме на тази тема по време на обяда. Споделих с нея кои нови заглавия бих искала да прочета и тя ме увери, че всички са на мое разположение в библиотеката на Медичите. Добави също, че ни е приготвила томче с нейни стихове за сватбата, и за мен бе чест да получа подобен подарък.

Когато поднесоха основното блюдо — крехко и ароматно говеждо, Марко отново се обърна към мен:

— Харесва ли ти сватбеното празненство, мила съпруго?

Съпруго! Думата ме сепна, и то много повече от новата фамилия, с която Лоренцо се обръщаше към мен след венчавката. Аз бях съпруга на Марко, а той — мой съпруг.

— Чудесно е, съпруже мой — изрекох с вълнение. — Точно както съм си го представяла.

По лицето му се изписа задоволство и той даде знак на един слуга да долее чашата ми с червено вино.

— Радвам се. — Не устоя на изкушението и бързо ме целуна по устните.

В залата се разнесоха неприлични крясъци и подсвирквания, от които се изчервих.

— Не можах да издържа — изрече тихо, навел глава към мен. Целуна ме отново, а после се отдръпна.

По цялото ми тяло се разля топлина, дъхът ми секна. Едва ли заслужавах такова безпределно обожание. Сякаш прочел мислите ми, Марко стисна ръката ми под масата и нежно я погали.

Когато поднесоха сладкишите и десертното вино, Лоренцо се изправи:

— Бих искал най-искрено да ви приветствам с добре дошли във вилата и да ви благодаря, че уважихте сватбеното празненство на нашите скъпи приятели. — Посочи Марко и мен и всички изръкопляскаха. — За нас е голяма чест да венчаем тези красиви и щастливи млади хора, които несъмнено ще повдигнат духа на родната Флоренция с веселия си нрав и просветен ум. Пожелавам им да живеят в хармония и пълно семейно щастие! — Гостите отново го аплодираха. — Скоро ще дойде ред на музикантите и ако още не сте честитили на младоженците, ви моля незабавно да го сторите, тъй като те навярно скоро ще се оттеглят. Убеден съм, никой не би винил жениха, че бърза да отведе красивата си невеста в брачното ложе.

Разнесоха се весели възгласи и бузите ми пламнаха. „Боже мили, Симонета, ти си самата свенливост. Докога ще се държиш като наивна девица? И то пред половин Флоренция.“ Погледнах крадешком Марко, в очите му отново се четеше страстно желание. „Може би срамежливостта разпалва мъжете“ — помислих си. Не бях сигурна как да постъпя, ако е истина.

Станахме от местата си и гостите ни последваха в съседния салон, където музикантите започнаха да свирят. Танцувах най-напред с Марко, разбира се, после с Лоренцо, след него с Джулиано, който шепнешком настояваше да му позволя да ме отведе, преди съпругът ми да е предявил правата си. Разсмях се неловко и закачливо подхвърлих, че трябва да откажа поканата, колкото и да е съблазнителна. Ботичели също неведнъж привлече вниманието ми, вълнувах се от мисълта, че скоро ще ме рисува.

Още неколцина гости, чиито имена така и не запомних, потърсиха компанията ни. Внезапно почувствах умора: от чуждото внимание, от танците, от старанието да бъда любезна и очарователна; от притеснението какво ще се случи, когато останем насаме с Марко.

Щом събеседниците ни си тръгнаха, той ме погледна.

— Какво ще кажеш, скъпа моя? — попита. — Не е ли време да се оттеглим?

Сърцето ми заби учестено.

— Както желаеш, съпруже.

Пое отново ръката ми и ме поведе навън. Гостите ни забелязаха и започнаха да ръкопляскат, да подсвиркват и да отправят недвусмислени намеци. Опитах се да се усмихвам и да се забавлявам заедно с тях и навярно успях, тъй като Марко ме дари с одобрителен поглед.

На излизане зърнах Клариче и си спомних, че така и не можахме да си поговорим след пристигането във вилата. Тя ми се усмихна широко и кимна окуражително.

Напуснахме шумната компания и се качихме на третия етаж, където бяха покоите ни. Марко ме остави да се преоблека и отиде да се приготви, като промълви:

— Ще се видим след малко.

Кимнах смутено, без да го погледна, и влязох в стаята си. Щом ме видя, Киара мигновено се изправи.

— Мадона — посрещна ме с лек реверанс. Пристъпи към мен и се зае с тоалета ми. Въздъхнах с облекчение, когато сне тежките нанизи от перли и фуркетите, за да разпусне косите ми. Помогна ми да сваля роклята и фустата и внимателно ги сгъна. Потреперих, останала само по риза.

Киара забеляза притеснението ми.

— Добре ли сте, мадона? — попита нежно. — Готова ли сте?

Кимнах отново безмълвно.

Стреснах се, когато някой почука леко на вратата, но бързо се успокоих, щом видях майка си.

— О, Симонета! Виждам, че си готова за първата брачна нощ. — Погледът й заблестя от гордост.

Опитах се да се усмихна, но не можах.

— Не се тревожи, дъще — успокои ме, прекоси стаята и ме потупа по бузата. — Всичко ще бъде наред. Запомни, че от теб се иска само едно: да доставяш удоволствие на съпруга си. Така ще живеете щастливо заедно.

— Ще се опитам.

Мама ме прегърна набързо.

— Всичко ще бъде наред, обещавам ти — прошепна. После се оттегли и затвори вратата.

Нямаше защо да се бавя повече. Това ли исках наистина? Не беше ли по-добре всичко най-сетне да приключи?

Киара ме заведе в спалнята и отметна завивките. Легнах си кротко, а дългите ми коси се разпиляха като водопад по възглавницата.

— Желаете ли още нещо, мадона? — попита ме.

— Не — едва изрекох, сякаш гърлото ми бе пресъхнало. — Свободна си, Киара.

Тя направи реверанс и си тръгна, без да каже и дума.

Лежах сама в полумрака — малък свещник гореше на нощната масичка — и се взирах в балдахина над мен. Поех си дълбоко въздух няколко пъти, за да успокоя бясно препускащото ми сърце.

Усилията ми се оказаха напразни, когато Марко нежно почука на вратата и влезе в стаята малко по-късно. Стори ми се, че сърцето ми ще изхвръкне.

— Симонета — прошепна името ми той.

— Si — отвърнах спокойно. — Съпругата ти те чака.

Приближи се бавно само по нощна риза. Зърнах Окосмените му гърди и разголената шия; очертанията на тялото му личаха изпод тънката риза.

— Нали не се боиш, Симонета? — попита.

Понечих да кажа, че всичко е наред, но не исках семейният ни живот да започне с лъжа.

— Не се боя — промълвих — може би съм малко притеснена.

— Мисля, че те разбирам — усмихна се той. — Но както вече ти казах, скъпа моя Симонета, ще бъда нежен и ще се опитам да ти доставя радост.

Легна и се приближи до мен. Не направих опит да се отдръпна, когато ме взе в обятията си. Целуна ме, като разтвори устните ми, и аз се отдадох пламенно на целувката, без да мисля за онова, което ще последва. Задишах учестено, но този път не от страх.

Простенах силно, когато Марко обсипа с целувки шията ми. Обля ме гореща вълна и по кожата ми избиха капчици пот. Той смъкна малко ризата ми, разголи лявата ми гръд и аз отново изпъшках, щом се допрях до него. Погали ме по зърното, обхванал нежно с ръка гръдта ми. Топлината се разнесе надолу по тялото ми чак до бедрата. Със стенание сложих ръката си върху неговата, задържах я там и протегнах шия, за да го целуна.

Той простена, когато телата ни се разделиха.

— Не мога да чакам повече, Симонета — прошепна. — Много си красива. — Застанал над мен, повдигна ризата ми и настойчиво плъзна ръка между бедрата ми, за да ги разтвори нежно.

Несъзнателно стегнах мускулите си, а после реших да му се отдам и се отпуснах. Ръката му достигна онова тайно местенце и той неусетно плъзна пръст вътре. Усещането бе странно, но и някак приятно. Изскимтях от удоволствие, прехапала устни, и Марко се засмя.

— Готова си — изрече, а после доразтвори краката ми.

— Да — отвърнах.

След малко ме обгърна и усетих нещо голямо и твърдо между бедрата си. Опитах се да се отпусна и в този миг той проникна в мен.

Прониза ме остра болка, сякаш нещо се разкъса в тялото ми, и извиках, въпреки че майка ми ме беше предупредила.

— Съжалявам — прошепна Марко.

Започна да се движи вътре в мен и аз стиснах зъби. Продължи да влиза на тласъци и прехапах устни, за да не заплача — от болката, от тежестта му и от съмнението, че не правя всичко както трябва.

Дишането му се ускори, а когато болката отзвуча, последва един последен мощен тласък и той извика — в агония или в екстаз, затворил очи от удоволствие. Усетих как потръпна в мен и тогава склони глава на рамото ми изтощен.

За миг останахме така. Беше ми почти приятно да чувствам Марко в себе си, толкова близо. Сякаш бе част от мен. После той се надигна и оттегли, като легна по гръб.

— О, Симонета — промълви, все още затворил очи.

Плахо се попипах между бедрата и забелязах кръв по пръстите си. Майка ми ме беше подготвила и за това. Видях, че Марко ме наблюдава.

— Кървиш, нали? — попита.

— Si.

— Ах, Симонета — усмихна се и ме притегли в обятията си. — Ти си моя — прошепна. — Моя и само моя!

— Успях ли… да ти доставя удоволствие, съпруже?

— Dio mio[3] — разсмя се той. — О, да, и то много! — Погледна ме загрижено. — Не те боля много, нали?

Сведох очи, за да не види сълзите ми, макар че не знаех защо плача.

— Имаше болка — признах — но я очаквах.

— О, мила моя Симонета — изрече и ме целуна по главата. — Съжалявам, но беше необходимо. И скоро няма да те боли.

— Надявам се — отвърнах.

Почти незабавно той се унесе в сън.

[1] Мъжки жакет (XV-XVII в.). — Б.пр. ↑

[2] Носилка, използвана за превоз на хора в Древна Гърция, Древен Рим и Азия. Известна също и под името „паланкин“. — Б.пр. ↑

[3] Боже мой (ит.ез.). — Б. пр. ↑

12

Събудих се сутринта, когато Марко се раздвижи до мен. Чудех се как не съм се разсънила по-рано, тъй като не бях свикнала да споделям леглото си с другиго. Щом отворих очи, видях приветливото му лице.

— Добро утро, съпруго моя — поздрави ме той.

Усмихнах се, стоплена от милото обръщение.

— Добро утро, съпруже.

Марко обхвана лицето ми с ръце и ме целуна страстно.

— Долу още не ни очакват — добави, щом се отдръпна. — Няма ли да се позабавляваме? — Плъзна ръка под ризата ми, за да ме погали по гърдите.

Исках да му откажа — все още чувствах болка на онова място, а и главата ми тежеше, може би бях пила повече вино? Но думите на мама за дълга ми като жена, която трябва да достави удоволствие на съпруга си, и за волята божия не ме напускаха.

— Защо не? — отвърнах с лека, съблазнителна нотка в гласа.

Този път актът не ми беше толкова чужд. Прехапах устни, за да не заплача отново, когато проникна в мен, но сега болката бе притъпена — по-скоро парливо усещане заради отнетата ми девственост.

След това Марко отново задряма, за разлика от мен. Мислите ми бяха заети с нещата, които бях научила. В живота ми настъпваха промени, които трябваше да осмисля. Бях вече съпруга, а Марко — мой съпруг, и само смъртта можеше да ни раздели. Щях да живея в къщата му, да бъда винаги край него и да му угаждам за всичко. А може би снощи или дори тази сутрин бях заченала дете, което щеше да го направи горд баща.

Започвах живота си като жена.

Два часа по-късно Марко се разбуди.

— Бих искал да прекарам остатъка от дните си в леглото с теб — изрече — но мисля, че е наш дълг като гости да не се бавим повече, а да слезем долу.

— Мисля, че си прав — отвърнах.

Той стана и се протегна.

— Поспа ли, скъпа моя? — попита. — Днес се връщаме във Флоренция.

— Не успях. Може би от вълнение — признах.

— Дано бог изпълни живота ни с още повече радост и щастие!

— Амин!

Наведе се и ме целуна.

— Оставям те да се оправиш, аз също ще се преоблека. Когато сме готови, ще слезем долу за закуска.

С тези думи се оттегли в стаята, откъдето се появи предната вечер.

Полежах още малко и се протегнах лениво. Сънят ме унасяше и можех да спя цял ден. Но Марко беше прав — трябваше да уважим нашите домакини, особено след всичко, което направиха за нас.

Станах и тихичко отидох в стаята на прислугата, за да разбудя все още спящата Киара.

— Mi scusi[1], мадона! — сепнато скочи от леглото тя. — Не знаех кога…

— Не се безпокой — прекъснах я. — Няма значение. Днес е особен ден. Щом се приготвиш, ми помогни да се облека.

Седнах пред тоалетната масичка. Изглеждах бледа и изпита. Денят наистина бе особен, предшестван от още по-особена нощ. Огледах се внимателно. Дали това, че се бях омъжила и бях загубила невинността си, бе променило нещо в мен? Но не можах да открия нищо, освен умора по лицето си.

Киара се засуети и поднесе куп ненужни извинения. Помогна ми да си сложа чисто бельо и семпла рокля, подходяща за закуска и за път. После сплете косите ми и ги вдигна нагоре. Очакваше ни още един горещ летен ден в Тоскана.

Неволно се запитах дали синьор Ботичели също е пренощувал тук. Може би, нали се ползваше с особената благосклонност на Медичите? Нима имаше значение? Пред мен изникна сияещото лице на Марко, когато се вричахме един на друг, и тутакси отхвърлих мисълта за художника.

Щом се приготвих, излязох плахо в коридора, където заварих съпруга си.

— Ах, не исках да те бавя.

Той пое ръката ми и кавалерски я целуна.

— За всеки мъж е чест да чака красавица като теб.

— По-добре да получавам комплименти сега — пошегувах се — преди да се превърнем в остарели мърморковци, които само се карат.

Надявах се да го развеселя, но тъмните му очи изведнъж помръкнаха.

— Никога! — обяви тържествено, сякаш изричаше свещена клетва. — С нас това никога няма да се случи, скъпа моя Симонета. Обещавам ти.

Въпреки летния зной по гърба ми пробягаха тръпки. Леко потреперих, но хванах Марко под ръка и той ме поведе надолу.

Родителите ни вече ни очакваха за закуска заедно със семейство Медичи. Забелязах, че синьор Ботичели го нямаше, ала веднага се отърсих от обзелото ме разочарование. Щом се появихме, всички станаха и гръмко ни приветстваха.

— Заповядайте — обади се Лоренцо и ни настани до себе си. Озовах се срещу Клариче, която ме дари с широка усмивка.

— Надявам се, че и двамата сте… се насладили на вечерта — заяви учтиво Лоренцо, макар и с дяволита нотка в гласа.

— По-голяма наслада не съм изпитвал — отвърна Марко. Всички се разсмяха, а аз се изчервих. Не ми беше приятно наши съкровени неща да се огласяват пред други, но явно трябваше да свикна.

След закуска ни поканиха да разгледаме парка. Главоболието ми се усили от слънцето, но реших да не му обръщам внимание. Лоренцо, Марко и Джулиано ни поведоха през обширните градини, а родителите ни и Лукреция Торнабуони изостанаха, потънали в сладки приказки и клюки. Клариче ме хвана под ръка и двете останахме последни.

— Е? — прошепна приятелката ми, когато останалите вече не можеха да ни чуят. — Как мина?

Усетила смущението ми, тихо се засмя.

— Не толкова зле, нали?

— Не беше лошо — побързах да отговоря. — По-скоро… доста странно.

— И аз така си мислех, когато се омъжих — усмихна се тя. — Сигурна съм, че всяка жена се чувства така в началото. Ала добиеш ли опит, повярвай ми, ще свикнеш и ще изпитваш наслада.

— Опит ли? — повторих недоверчиво. — Просто… не знам, Клариче. Марко ми каза, че съм му доставила огромно удоволствие, но аз не направих нищо особено, а като че ли трябваше.

— Умението идва с опита — добави тя и се усмихна многозначително.

— Но как да разбера…

— Кажи ми, Симонета — прекъсна ме Клариче. — Обичаш ли съпруга си?

— Разбира се.

— Невинаги е така. Повечето жени не обичат съпрузите си. Но да приемем… че го обичаш и го намираш красив. Така ли е?

— Да — усмихнах се.

— Тогава друго не ти трябва. Когато дойде при теб в леглото, се отпусни и не мисли за нищо. Просто се опитай да почувстваш онова, което прави, и тялото ти само ще откликне. Постепенно ще усетиш кои неща му харесват и ако е добър любовник, ще знае как да ти достави най-голяма наслада.

Цялата пламнах от този разговор.

— Ще помисля върху думите ти.

Приятелката ми се засмя.

— Май вече си на път да го сториш. По-добре се върни в спалнята, а аз ще пратя съпруга ти при теб.

— Втория път… не беше неприятно — усмихнах се.

— Скъпа Симонета, скоро ще разбереш, че съвсем не е неприятно, уверявам те.

Сякаш дочул разговора и прочел мислите ми, Марко се обърна и на лицето му се появи усмивка, изпълнена с топлина, любов и… страст.

Засмях се и аз. Сияех от щастие и бях убедена, че душата ми прелива от същите чувства.

Стигнахме до края на парка, а после поехме обратно към вилата. Слънцето прежуряше и дори с тънката рокля ми беше горещо.

— Поне в каретата ще се скрием от жегата — отбеляза Марко и избърса челото си с кърпа. Беше изостанал от своите приятели, за да ми прави компания, а Клариче отиде при съпруга си.

— И това е утеха — добавих, останала почти без дъх. Не желаех да се оплаквам, тъй като домакините бяха достатъчно щедри към нас. Вилата вече се виждаше от пътеката и не след дълго ни очакваше прохлада.

Точно тогава усетих, че ми прилошава — от горещината или от нещо друго. Спънах се и щях да падна на тревата, ако Марко не ме беше хванал навреме.

— Симонета! — извика той, но гласът му сякаш идваше отдалеч.

После всичко потъна в мрак.

Навярно съм изгубила съзнание за кратко, защото долових думите на Лоренцо, когато се съвзех:

— Джулиано, изтичай до вилата. Нека слугите осигурят стол носилка за мадона Симонета. И вода! По-бързо!

Не знам дали брат му отговори, чух само бързите му стъпки. Отворих очи и видях, че съм на земята, а Марко бе подложил ръка под рамената ми.

— Симонета, скъпа — изрече. — Добре ли си?

Поех си дълбоко въздух, преди да отговоря:

— Да, струва ми се. Не съм сигурна какво се случи, но… май съм по-добре.

— Сигурно е от вълнение — обади се майка ми.

— Жегата днес е непоносима — добави Лукреция Торнабуони. — Скъпа моя, трябваше да ни кажеш, че ти е лошо! Ако знаехме, нямаше да те разкарваме навън в този пек.

— Допреди малко се чувствах добре — отвърнах. Щом пристъпът отмина, се притесних, че съм ги изплашила толкова. — Благодаря ви за грижите, но ми няма нищо, сигурна съм. Съжалявам, че ви провалих разходката.

— Нищо подобно — отсече Лоренцо. — Здравето ти е най-важно!

— Много сте мили. Добре съм, наистина — уверих ги.

Марко ми стисна ръката.

— Още щом се приберем във Флоренция, ще повикаме лекар.

— Може би не бива да пътувате днес — намеси се Клариче. — Бъдете наши гости, докато Симонета се оправи.

— Si — добави Лоренцо. — Останете тук, а аз ще помоля нашия лекар от Флоренция да ви прегледа.

— Много сте мили — казах отново. — Но моля ви, не се тревожете повече. Мисля, че се чувствам по-добре. Ще издържа пътуването.

— Щом така смяташ, мила — бавно изрече Марко. — Но приберем ли се у дома, трябва да се прегледаш.

— Едва ли има нужда — отвърнах и се изправих за радост на присъстващите. — Но ако това ще те успокои, повикай лекар, съпруже.

Точно тогава Джулиано се върна с мях, пълен с прясна изворна вода.

— За вас, скъпа моя — изрече, коленичил драматично пред мен. — Мой дълг и удоволствие е да ви се притека на помощ, макар че се ужасявам при мисълта, че може да сте болна.

Усмихнах се и поех меха от него, но въпреки закачливия тон в думите му прозираше загриженост.

— Симонета ни увери, че е добре, fratello[2] — обади се Лоренцо.

— Красотата преодолява всички препятствия — заяви Джулиано. — Но така или иначе, вече съм се погрижил да не вървите пеш, мадона.

Едва изрекъл тези думи, четирима слуги се зададоха по пътеката със стола носилка.

— Прекалено много се тревожите за мен — заявих, но все пак седнах на носилката. Понесоха ме обратно към вилата и независимо от угризенията, че съм провалила разходката, бях благодарна, че не се налага да ходя пеш.

Марко ми помогна да се кача в стаята и нареди на Киара незабавно да прибере нещата ми. След по-малко от час потеглихме с каретата към Флоренция в компанията на Лоренцо и Клариче.

Когато пристигнахме в града, стана ясно, че не съм толкова добре, колкото си мислех, и че припадъкът ми е бил предвестник на нещо много по-сериозно. Каретата на Медичите ни отведе направо в палата на Веспучи, където щяхме да живеем. Наложи се да пропуснем флорентинския обичай, при който женихът развежда невестата из новия й дом — едва се държах на краката си, тъй че Марко ме занесе веднага в леглото.

Лоренцо повика лекаря на Медичите да ме прегледа. Той установи, че имам треска, и ми пусна кръв. Преди да си тръгне, нареди на Киара да ми слага влажни кърпи на челото и да ги сменя при нужда.

Събудих се следващата нощ в непозната стая, осветена от една-единствена свещ. Бях цялата обляна в пот. Отначало се изплаших: „Къде съм? Как съм се озовала тук?“, но щом очите ми привикнаха с мрака и видях Марко да спи на стол в ъгъла, започнах да си спомням.

Бях се разболяла след сватбата и сега се намирах в новия си дом със съпруга си.

С мъка се изправих на възглавниците и облизах изпръхналите си устни. Много бях жадна, но… не исках да будя Марко, който спеше дълбоко въпреки неудобната поза. Изведнъж се сепна, сякаш доловил мислите ми, и впери очи в мен.

— Симонета — изрече с пресипнал глас. — Будна ли си?

— Да.

— Как се чувстваш?

— По-добре — отвърнах. — Надявам се, че болестта, каквато и да е тя, вече е отминала.

— Слава богу! — възкликна той и дори на мъждивата светлина забелязах изпитото му и измъчено лице, като че ли току-що се е пробудил след много безсънни нощи.

— Но защо спиш на стола, съпруже? На леглото има достатъчно място и за теб…

— Не исках да те безпокоя — заяви Марко. — Наистина ли се чувстваш добре, Симонета? Ако знаеш колко ме разтревожи…

— Да, по-добре съм. Неудобно ми е да те моля, съпруже, но гърлото ми е пресъхнало… дай ми да пийна нещо…

— Dio mio, разбира се — скочи на крака. — Как не се сетих! Ей сега ще се върна. — Бързо излезе от стаята и се върна с чаша разредено вино.

Изпих го на един дъх, прежадняла от треската.

— Да ти налея ли още? — попита ме, като се суетеше край мен.

Оставих чашата на малката масичка до леглото.

— Може би след малко — отвърнах и потупах празното място до мен. — Седни тук и ми разкажи какво се е случило.

Марко обясни как ме е завел у дома и какво е казал лекарят.

— Аз съм виновен — заяви и зарови глава в дланите си.

Въздържах се да се пресегна и да го успокоя — трудно се преодоляват навиците за благоприличие, но все пак вече бях негова жена и можех да го утешавам и докосвам, колкото си искам. Сложих ръка на бузата му и леко повдигнах лицето му, за да го видя.

— Как ти хрумна? — попитах кротко. — Нима може да си виновен за заболяването ми?

Съпругът ми поклати засрамено глава.

— Сигурно си се преуморила: сватба, тържество, пътуване, жега… А и първата брачна нощ — добави.

— Не мисля, че съм се разболяла заради тях. Все още не съм свикнала с въздуха на Флоренция — усмихнах се. — Не забравяй, че съм отраснала край морето, с чистия му свеж бриз, а тук се носи…

— Зловоние — довърши той с тъжна усмивка.

— Майка ми навярно би казала, че дамите не говорят така — засмях се — но всъщност си прав.

Марко се пресегна и пое ръката ми от завивките, а изражението му изведнъж стана сериозно.

— Ако наистина го желаеш, Симонета, ако смяташ, че за здравето ти ще бъде по-добре, можем да се върнем в Генуа. И там бих могъл да си намеря работа с моите връзки, сигурен съм.

— В никакъв случай! Та нали ще работиш с Лоренцо, а и целият ти живот е тук, във Флоренция!

Изражението му не се промени.

— Ти си целият ми свят — изрече тихо. — Нищо друго няма значение за мен.

За миг занемях.

— Толкова си мил, Марко — промълвих. — Какво ли съм сторила, че бог да ми дари съпруг като теб? — Стиснах ръката му. — Ще останем тук — добавих. — Харесвам Флоренция и твоите приятели. Прекарах лятна треска, какво толкова? Случва се на мнозина. Все пак сме щастливци, че мина леко.

Марко бавно кимна.

— Както желаеш, mia carissima[3] Симонета. — Стана от леглото. — Ще ти донеса още вино, а ти си почини.

Кимнах утвърдително и в този миг усетих колко са натежали клепачите ми.

— Да — отвърнах. — Може би е най-добре.

Съпругът ми се върна с разреденото вино и щом го изпих, отново се отпуснах на възглавниците. Почти се бях унесла, когато го усетих да ляга до мен, сякаш така искаше да ме предпази от болестта.

Усмихнах се, преди да заспя. Едва втора нощ споделяхме брачното ложе, но вече не знаех какво бих правила без Марко.

[1] Извинете ме (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[2] Братко (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[3] Моя най-мила (ит.ез.). — Б.пр. ↑

13

След няколко дни напълно оздравях. Треската и главоболието бяха отминали и вече не ме свърташе у дома. Марко най-сетне успя да ми покаже подробно къщата. Разполагахме с цяло крило от нея, където можехме да се уединим, без да се срещаме с родителите му. Имахме също трапезария и приемна, допълнителни спални за гости и — скоро, дай боже — за нашите деца.

Докато бях болна, Марко спеше до мен, в случай че се нуждая от нещо през нощта, но не предяви правата си на съпруг, за което му бях признателна, тъй като се чувствах отпаднала. Въпреки че вече се бях оправила, той продължаваше да спи целомъдрено до мен и това ме изпълни с безпокойство. Къде ли сбърках в краткия ни семеен живот? Нима съпругът ми вече не ме желаеше толкова?

Когато опасенията ми се засилиха, си припомних съвета на Клариче и реших да взема нещата в свои ръце. Една скромна съпруга едва ли би постъпила точно така, но не можех да чакам повече. А и бях любопитна да открия онези „удоволствия“, за които бях чувала.

Една нощ лежах с чиста риза в спалнята, жадувайки Марко да дойде при мен. Преди да освободя Киара, я помолих да разпусне дългите ми, гъсти коси, вместо да ги прибере отзад, както правеше, докато бях болна. Те се разпиляха като водопад по раменете ми, по възглавницата и завивките по особено изкусителен начин.

Когато Марко влезе, бързо се изправих в леглото.

— Съпруже — промълвих тихо, с примамлива нотка в гласа. Честно казано, ролята на прелъстителка ми беше чужда, но исках да опитам.

Той се спря, щом ме зърна.

— Съпруго моя — изрече с пламнал поглед. — Очакваш ли ме?

— О, да! Брачното ложе е студено и самотно без теб.

— Наистина ли? — Опита се да скрие вълнението си, но в гласа и очите му прозираше страст.

— Да. Надявах се, че ще го стоплиш.

Той си пое въздух и сърцето ми се сви, когато видях, че се бори с желанието да ме вземе в обятията си.

— Сигурна ли си, че… вече си добре, Симонета?

— Добре съм от няколко дни.

— Само ако наистина си сигурна — добави, без да помръдне. — Не бих искал да излагам на риск здравето ти…

Бавно се измъкнах от завивките, свалих ризата си импулсивно и я пуснах на земята. Останах гола, загърната само с дългите си коси, и цялата ми бледа плът се разкри пред очите му. Наклоних глава и вдигнах предизвикателно вежди.

Той изохка и бързо прекоси стаята. Обхвана лицето ми с длани и страстно ме целуна. Тъканта на дрехите му подразни голата ми кожа и аз се отдръпнах.

— По-добре се съблечи, съпруже — прошепнах и чевръсто се заех да развържа панталона му.

Бързо се озовахме в леглото — голи и жадно впили устни един в друг. Марко се надвеси над мен, обгърна ме и плъзна ръка между бедрата ми. Трескаво ме изучаваше с пръсти, проникваше в мен и ме галеше. Щом отново достигна съкровеното кътче, простенах, предвкусила обещаното удоволствие.

— Да! — умолявах. — Още! — Трудно ми беше да изразя желанието си, но той се усмихна и усърдно зашари с пръсти по онова място. Усетих как ме връхлитат вълни, копнеещи да се разбият в брега. Отметнала назад глава, извиках от върховна възбуда, която разтресе цялото ми тяло.

— Да, моя Симонета — промълви Марко, когато мощната буря утихна. — Приятно е, нали?

— Да — прошепнах. Обвих жадно тялото му с ръце и телата ни се сляха в едно, когато той проникна с тласък в мен. Този път нямаше болка, само предчувствие за онова вълшебно удоволствие и неутолимо желание за повече. Притиснах го по-силно и го притеглих по-дълбоко в себе си, извивах тяло при бързите му енергични тласъци и всичко бе много различно отпреди.

„Да — помислих си, щом, достигнал върха на удоволствието, съпругът ми простена и се отпусна до мен. — Това несъмнено е истинският любовен акт.“

— Мисля, че бог е благосклонен към жената, която дарява щастие на съпруга си в брачното ложе — промълвих. Наведох се над него, покрила телата ни с косите си, и го целунах.

— Тогава божията милост ще те осени повече от всяка друга жена — каза той. — Ти си прелестна, Симонета. Трудно ми е да повярвам, че това удоволствие не е грях.

— Знам — отвърнах с въздишка, припомнила си онзи вълшебен миг.

Марко се засмя.

— Надявам се, че съпругата ми също е щастлива с мен — добави и ме притегли към гърдите си.

— Да, щастлива съм. — Не можах да се стърпя и глуповато се изкикотих. — Защо…

— Какво? — погледна ме.

— Защо отново да не изпитаме щастие?

Плахо протегнах ръка, за да го погаля между бедрата, и усетих, че се втвърдява.

— Направо си магьосница, съпруго моя! — Обърна ме за миг по гръб и ме накара да пищя от удоволствие.

Когато оздравях, родителите ми се сбогуваха с нас и се прибраха в Генуа. Мислех, че ужасно ще ми липсват, но скоро други мисли превзеха съзнанието ми. С Марко изкарахме идиличен меден месец. Цяла седмица никой от нас не напусна дома, освен ако не се налагаше. Обядвахме сами, оттегляхме се рано и сутрин се излежавахме дълго в леглото. Започнах да разбирам, че любовните радости се простират отвъд първата брачна нощ. Нямах търпение да открия всички тях, както и да намеря нови начини да доставям удоволствие на съпруга си. Понякога след любовния акт се пресягах към томчето с поезия на Петрарка — подаръкът от Лоренцо заемаше почетно място върху нощната масичка редом с Библията — и прочитах любими стихове на глас, а Марко ме слушаше, склонил блажено глава на рамото ми. Често ме караше да се върна на нещо, което особено му е харесало, и двамата го повтаряхме отново и отново, докато го научим наизуст.

Семейният живот, изглежда, ми се отразяваше много добре.

Една сутрин продължих да се излежавам, след като съпругът ми бе станал. Знаех, че скоро трябва да го последвам, но лятото във Флоренция бе толкова горещо и задушно, че предпочитах да стоя гола в леглото.

Марко скоро се върна, все още не напълно облечен.

— Дошъл е пратеник — заяви и ми подаде писмо. — Донесе го един от слугите. Утре сме поканени на вечеря в двореца на Медичите.

— О, колко хубаво — отвърнах със смях и изложих сластно голото си тяло пред очите му. — Чудесно е да видим отново приятелите си. Ще си помислят, че сме много невъзпитани, задето толкова дълго сме ги пренебрегвали.

— Нали сме младоженци, мила съпруго — каза Марко, като ме изпиваше цялата с поглед. — Нормално е да забравим другите за малко.

— Сигурна съм, че ще ни простят.

На следващия ден се изкъпах, за да се приготвя за вечерята. Киара ме облече и се погрижи за косата ми, така че да изглеждам възможно най-добре. Но сега бях много по-спокойна. Вече бях получила одобрението на Медичите и хората от обкръжението им и ги смятах за свои приятели, особено Клариче.

С Марко пристигнахме в двореца в уречения час и отново ни въведоха в градината.

— А, ето ги и младоженците! — провикна се Лоренцо. — Все пак успяхме да ви измъкнем от любовното гнезденце. Знаех си, че ще се отзовете на поканата и ще ви видим отново сред нас. — Потупа Марко по гърба и ми целуна ръка. — Но кой ли би те винил, Марко, че си се откъснал от света с такава съпруга. Красива си, както винаги, мадона Симонета, дори много повече. Бих казал, че семейният живот добре ти понася.

— Надявам се, че е така, добри ми господине. — Този път се постарах да не се изчервя.

— Само не го казвай на брат ми — изрече тихо Лоренцо и все пак достатъчно силно, за да го чуят и останалите. — Той би искал да те види бледа и изнемощяла, за да може да те отнеме от неблагодарния ти съпруг.

— Уви! — възкликна Джулиано, който дойде да ни поздрави. — Никога няма да простя на приятеля си Марко, че така добре се грижи за теб! — Направи дълбок поклон. — Сърцето ми се къса, като те виждам толкова щастлива, mia bella[1] Симонета.

— Ще се наложи да ви разочаровам, синьор Джулиано, макар да сте предан кавалер — засмях се. Щастието, което бях намерила в новия си живот, ме изпълваше с новооткрита увереност, че бих могла да играя тази игра. — Моят съпруг и повелител е много достоен човек и трябва да извървите много дълъг и труден път, за да ме отнемете от него.

Всички се разсмяха и по бързия одобрителен поглед на Марко разбрах, че съм се справила чудесно и спазвам правилата на играта.

— Може би си спомняш приятеля ми Томазо Содерини[2]? — попита Лоренцо и посочи доста представителен мъж, прехвърлил трийсет, който ми се поклони с ръка на сърцето. — Беше гост на вашата сватба и също е голям почитател на изкуството.

— Простете ми, синьоре — усмихнах се на мъжа. — На сватбата имаше много хора.

— Не е нужно да се извинявате, мадона Веспучи — отвърна той и ми целуна ръка. — Поласкан съм отново да се запознаем.

Лоренцо кимна към мъжа, с когото разговаряше синьор Содерини.

— И синьор Ботичели е тук, естествено.

Сепнах се при вида на красивия русокос художник.

— Разбира се. Истинско удоволствие е пак да ви видя, синьор.

Творецът се поклони и ми целуна ръка, но преди да се впусна в желания разговор с него, Лоренцо отново ме „отвлече“.

— Бих искал да те представя на мои скъпи приятели, които вероятно не познаваш, Николо Ардингели и очарователната му съпруга Лукреция Донати Ардингели. Amici[3], това са синьора Симонета Веспучи, за която съм ви говорил, и съпругът й Марко.

— Но, разбира се, Лукреция Донати — каза Марко. — Извинете ме, синьора Ардингели. Отдавна не съм ви виждал!

— Така е — изрече тъмнокосата красавица с нисък гърлен глас и подаде ръка на Марко да я целуне. — Както виждам, и двамата сме щастливо задомени.

Коремът ми се сви на топка, когато видях колко оживено си бъбри Марко с Лукреция и съпруга й. Защо ли тази жена с блестящи тъмни очи и прелъстителен глас си позволяваше да говори свойски с него?

— Брат ми и аз сме приятели с Лукреция от детинство — поясни Лоренцо, докато Марко приказваше с младата двойка. — Марко също отдавна се познава с нея.

— Естествено — промълвих едва. Не можех да откъсна очи от Лукреция. Беше наистина очарователна. Нима Марко предпочиташе мургавия й тен пред моите руси коси и бледа кожа? Дали я намираше красива? Красива, колкото мен?

Изведнъж осъзнах, че ме е обзела… ревност. Да, ревнувах. Макар че винаги са ми завиждали, за първи път изпитвах подобно чувство.

Беше ужасно.

— Ела! — повика ме домакинът. — Бих искал да те запозная с почитаемия ми баща.

Ненадейната покана в миг заличи омразата ми към Лукреция Ардингели. Лоренцо ме заведе до мъж, седнал близо до фонтана в края на градината, за да потърси прохлада в августовската жега.

Пиеро де Медичи изглеждаше възрастен за годините си, дългата битка с болестта навярно бе допринесла за това. Краката му бяха подути от подагра, а лицето му — бледо подобие на чертите на Лоренцо, бе изкривено в болезнена гримаса. Лукреция Торнабуони, образец на предана съпруга, се суетеше около него, в случай че му потрябва нещо.

— Ах! — възкликна Пиеро, когато се приближих, хванала под ръка Лоренцо. — Това трябва да е прочутата Симонета Веспучи.

— Да, синьоре — отвърнах. — За мен е чест да се запозная с вас.

— Съжалявам, че болестта ми попречи да присъствам на сватбата ви — заяви той. — Чух, че тържеството е било прекрасно. Щом синът ми и снаха ми са поели нещата в свои ръце, друго не би могло да се очаква.

— Вярно е, синьоре. Отново бих искала да благодаря на семейството ви. Всички бяха много щедри към нас.

— Не мисли за това. — Усмивка озари лицето му, личеше си, че е бил хубав на младини. — Наистина си много красива. Съпругът ти е щастливец.

— Много сте мил — отвърнах. — И аз съм щастлива с него.

— Не само красива, но и любеща съпруга — добави Пиеро. — Скъпият ни Марко е дваж по-честит.

— Татко! И ти, съпруже! Извинете ме… — Клариче се появи до мен. — Ще ми позволите ли да ви отнема за малко Симонета?

— Но, разбира се, скъпа — усмихна се Пиеро на снаха си. — Добре е младите дами да се позабавляват и да пийнат вино. Скоро ще поднесат вечерята.

— За мен бе удоволствие да се запознаем, синьоре — казах през рамо, когато Клариче ме поведе към тихо кътче в градината.

— Какво има? — попитах. Изглеждаше твърде разстроена, сякаш всеки миг щеше да заплаче или да избухне. — Клариче? — подканих я, тъй като приятелката ми мълчеше.

Все още безмълвна, тя даде знак на един слуга, който ни донесе две чаши хубаво тосканско червено вино. Отпи дълга ободрителна глътка, преди да заговори.

— Онази жена… — процеди през зъби, присвила очи към близката компания. — Не мога да повярвам, че има дързостта да я покани тук.

— Коя?

— Лукреция Донати — отсече. — Не се заблуждавай от присъствието на мъжа й. Бракът им е уреден от благоверния ми съпруг и е просто параван, имитация на почтеност.

— Какво говориш, Клариче?

Дълбоката болка в очите й ме порази.

— Лукреция е негова любовница — прошепна. — На Лоренцо.

Отдъхнах си, когато разбрах, че тревогите ми са били напразни. Жената вече си имаше съпруг и любовник и едва ли се нуждаеше от друго завоевание. Ала скоро ме обзеха угризения — нима можех да се радвам, щом приятелката ми скърбеше?

— О, Клариче! — хванах загрижено ръката й. — Сигурна ли си?

— Разбира се — заяви убедено тя. — Влюбили са се много преди Лоренцо да ме срещне. Но нямало как да се ожени за нея, защото бракът не бил политически изгоден. — Отново отпи продължително от виното. — Знаеш ли — продължи — че организирал турнир във Флоренция, за да отбележи нашия годеж, преди да пристигна от Рим? И на този турнир, макар да бил в чест на предстоящата ни сватба, провъзгласил нея — хвърли презрителен поглед към Лукреция Донати — за кралица на любовта и красотата. — Клариче поклати глава, сякаш й беше трудно да го проумее. — А сега има наглостта да я покани тук. В нашия дом. В моя дом.

Вече не изпитвах вина, а болка и гняв заради приятелката си.

— О, Клариче! — възкликнах отново.

Всъщност не знаех какво да й кажа. Дълго време се питах какви чувства изпитва приятелката ми към съпруга си — мъжа, с когото бе свързала живота си по волята на политиката и семейните съюзи. Явно наистина го обичаше, щом присъствието на тази жена я бе вбесило толкова.

— Какво безочие да приеме поканата и да се представи пред теб, съпругата на Лоренцо!

— Какво ли я засяга това? — отвърна Клариче. — С мъжа ми са приятели от детинство. Близка е с родителите му и с Джулиано. Лоренцо й е принадлежал. В нейните очи аз съм натрапницата.

— Няма значение какво си мисли — заявих решително. — Съпругата на Лоренцо си ти, а не тя. Един ден и двамата ще отговарят за греховете си.

— О, Симонета! — погледна ме учудено. — Ти си красива, наивна глупачка. Сега си щастлива в семейното гнездо, но почакай. Някога ще разбереш, че дори Марко не е този, за когото го смяташ. — Затвори очи и се извърна. — Прости ми, не исках да те обидя.

— Но успя! — Думите й бяха като плесница. — Вече го каза! — Понечих да тръгна, но Клариче бързо улови ръката ми, за да ме задържи.

— Съжалявам, Симонета. Наистина — добави. — Чувствам се дълбоко уязвена и може би затова наранявам околните. Кълна ти се, не исках да те обидя. — Прехапа устни. — Ти си единствената ми истинска приятелка във Флоренция. Без теб съм загубена.

Отпуснах се, думите й ме успокоиха.

— И си оставам твоя приятелка.

— Моля те, прости ми.

— Няма за какво да ти прощавам — поклатих глава. — Разстроена си, и с право.

— Благодаря ти — въздъхна Клариче. — Не знам как ще преживея тази вечер. Не понасям тънката й презрителна усмивка.

— Ще я лишим от нашата компания.

— Лоренцо няма да е доволен, ако съм груба с нея…

— Така ли? — вдигнах вежди. — Нима очаква съпругата му да си бъбри сладко с неговата любовница?

— Едва ли — подсмихна се приятелката ми.

— Не, разбира се. Погрижи се да седна до теб на вечеря и ще си говорим, без да й обръщаме внимание.

Клариче се наведе и ме прегърна.

— Благодаря ти, Симонета — прошепна. — Ти си истинска приятелка.

— Ти също — отвърнах. После посочих Лоренцо, който още разговаряше с баща си. — А сега върви! Заеми полагащото ти се място до него, за да види онази жена и добре да го запомни.

— Благодаря ти — рече тихо и се усмихна. Прекоси градината и отиде при мъжа си. Кокетно наклонила глава, го хвана под ръка и неусетно се включи в разговора.

Не останах дълго сама. Тъкмо се канех да се присъединя към останалите, без да изпускам от поглед съпруга си и Лукреция Донати, когато зад мен се разнесе познат глас:

— Мадона Веспучи!

Обърнах се и забелязах Сандро Ботичели. Лъчите на залязващото слънце галеха русата му коса и я превръщаха в илюзорен златист ореол.

— Да си призная, надявах се да поговорим тази вечер. Може ли да ви придружа? — усмихна се непринудено той.

— Разбира се — отвърнах. — Аз също се надявах да ви срещна.

— За мен е чест, мадона. Ето че и двамата се изповядахме.

— Вярно е — засмях се. — Боя се, че напоследък изповедите ми пред свещеника са доста скучни. Откакто се омъжих, почти не ми остава време или възможност да съгреша.

— Браво, мадона! Достойна сте за флорентинска изкусителка.

— Всъщност — усмихнах се — отначало бях доста смутена от начина, по който се говори тук. Изглеждаше ми твърде непристоен. Сега разбирам, че не съм била права. Флорентинците, или поне тези, които познавам, просто се наслаждават на живота, на света, създаден от всевишния, и нищо човешко не им е чуждо. Едва ли бог би ни съдил за това.

— Добре казано — отбеляза Ботичели, който ме наблюдаваше все така задълбочено. — Вие сте въплъщение на духа на новата епоха, струва ми се.

— Каква е тази нова епоха, синьоре?

— Епоха, в която се срещат всякакви възгледи, не само тези на Църквата — поясни художникът. — Можем много да се поучим от древните мислители на Гърция и Рим. Още неизкушени от християнските ценности, те са изповядвали идеите на знанието и просвещението.

— Така е — съгласих се. — Но нима Църквата не осъжда хората с подобни убеждения?

— Да, наистина, но ми се иска да вярвам, че нещата скоро ще се променят — заяви Ботичели. — Ето защо Лоренцо събира толкова много учени, писатели и художници около себе си. Великите мъже като него се стремят да променят света.

— А древните мислители, за които говорите, синьоре… Ако някой иска да почерпи от тяхната мъдрост, откъде трябва да започне?

Усмивка преобрази лицето му.

— От библиотеката на Медичите, разбира се.

— Естествено. — Макар и опасни, думите на синьор Ботичели ме заинтригуваха. — Може би в близко време ще споделя по-вълнуващи неща в изповедалнята.

— И бог едва ли ще ви осъди, че използвате разума, с който ви е дарил.

— Дано сте прав, синьоре. Може да се окаже, че неправилно сме тълкували греха досега.

— Не бих се учудил — отвърна художникът. — Нима бог и пътищата божии трябва да останат неведоми за простосмъртните?

Това беше ерес, съзнавах го, но не можех да се откъсна от думите, които танцуваха като красиви пламъци пред мен и стопляха душата ми, макар че можеха да я изпепелят.

— Духовниците биха ви опровергали. Те смятат, че бог ни е показал пътищата си чрез Светото писание и не можем да ги сбъркаме.

— Разбира се. Но вие не сте духовно лице, мадона Веспучи — вметна Ботичели. — Какво мислите по въпроса?

— Важно ли е какво мисля за учението на Светата църква?

— За мен е от значение — заяви той, като се взираше право в очите ми.

Издържах погледа му и отново долових особено разбирателство помежду ни, както вечерта, когато се запознахме.

— Съгласна съм с вас, синьор Ботичели. Или поне се надявам, че сте прав.

— Винаги съм смятал, че е важно човек да следва сърцето си — изрече художникът тихо и се приведе. — А не само да се подчинява на другите.

Усетих странно привличане, омагьосана от думите му. Те бяха толкова различни от всичко, на което ме бяха учили досега — че човек трябва да се образова, но и да приема мъдростта и възгледите на предшествениците си, и особено на Църквата. А синьор Ботичели отстояваше правото на хората да мислят и сами да решават в какво да вярват; по-скоро да разсъждават върху фактите, отколкото да ги приемат безропотно.

— Внимавайте пред кого говорите, синьоре — потреперих леко. — Мнозина не биха одобрили идеите ви.

— Така е било винаги. Затова споделям подобни неща само със сродни души.

Мисълта, че този интелигентен и добре образован човек ме смята за „сродна душа“, стопли сърцето ми.

— Изглежда, красотата е единствената истина, от която се нуждаем — продължи той. — Можем да я открием навсякъде: в природата, знанието, църквата и човешките постижения — писаното слово и картините.

— За мен красотата е нещо много по-различно, синьоре. Винаги са ме учили, че тя е средство за постигане на определена цел и не съществува сама за себе си.

— Но това е погрешно — възкликна той. — Стремежът към красота може да бъде крайната цел. Защо иначе Данте е писал поезията си?

— Хванахте ме натясно. Боя се, че не мога да оборя твърдението ви, въпреки че то преобръща целия ми живот.

— Не бива да говорите така. Вие правите света по-красив, мадона Веспучи. Помогнете ми да сторя същото.

— Така ли? И как?

— Като ми позирате.

— Аха — отвърнах и усмивката ми се стопи. — Разбирам какво целите, синьоре. Говорите с мен и ме ласкаете, за да получите поръчка.

— Не съм толкова користолюбив. Потърсих ви, защото имате жив и буден ум и ми е приятно да общувам с вас. Как съм ви поласкал?

— Ами… така… — заекнах, усетила, че губя равновесие. — Държите се с мен, сякаш съм достойна събеседница.

— Но вие сте интелигентна жена с достоен ум. Това са факти, а не ласкателство. — Приближи се до мен. — Умът ви е не по-малко красив от лицето, мадона. Помня, че ви казах нещо подобно, когато се запознахме.

Замълчах за миг, тъй като се борех с пороя от чувства, който нахлу в душата ми.

— Простете ми — промълвих накрая. — Почти никой не е говорил толкова откровено с мен.

— Приемате като факт хвалебствията за физическата ви красота, но не и тези за достойнствата на ума ви — добави той. — И светът очаква точно това от вас.

— Думите ви ме объркаха, синьоре — изрекох, смутена от собственото си признание. — Но са чудесен повод за размисъл.

— Така започва всяко добро приятелство, струва ми се.

— Приятели ли сме?

— Много бих искал да станем!

Усмихнах се, стоплена от подкупващото му изражение.

— Аз също. Освен това… много бих се радвала да ви позирам. Трябва да получите разрешение от съпруга ми, разбира се.

— Perche?[4] Моите уважения към съпруга ви, но искам да рисувам вас, а не него.

Дяволитото пламъче в очите му ме разсмя.

— Все едно, ще се постарая да го убедя.

— Благодаря ви. — Художникът пое ръката ми и я целуна. — Ако музата на Данте бяхте вие, а не Беатриче, той щеше да е още по-велик поет. Приемете го като факт и ласкателство, мадона Симонета!

Така Ботичели се сбогува с мен и ме остави да размишлявам върху думите му и начина, по който изрече името ми.

[1] Красива моя (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[2] Държавник на флорентинската република и приближен на Медичите. — Б.пр. ↑

[3] Приятели (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[4] Защо (ит.ез.). — Б.пр. ↑

14

Вечерта премина много приятно — почти като първия път, когато бяхме в двореца на Медичите. Може би само присъствието на Лукреция Донати внасяше известно напрежение, или поне така ми изглеждаше. Ако и другите го бяха забелязали, умело се преструваха, че не съществува. Въпреки това с Клариче се придържахме към моя план и през повечето време си приказвахме, без да обръщаме внимание на неприятната особа. Не харесвах самодоволната усмивчица, която играеше по устните й — навярно обичайното й изражение. Идеше ми да я плесна през лицето.

Щом вечерята приключи и всички станаха от масата, за да се поразходят из градината, видях как Лоренцо придърпа незабелязано Лукреция настрана. Те привличаха погледите, но бяха на достатъчно разстояние от останалите, за да не може да ги чуе никой.

Е, това повече не можеше да се търпи. Разкърших рамена и се запътих към тях. Решила бях да постигна две цели едновременно.

— Лоренцо — изрекох нежно. — И синьора… Ардингели, ако не се лъжа? — постарах се да подчертая фамилията на съпруга й. — Извинете ме, не исках да прекъсвам разговора ви.

Лукреция ми хвърли убийствен поглед, но Лоренцо се усмихна приятелски.

— Няма нищо, Симонета — свойски се обърна към мен домакинът. — Цяло щастие е, че с Марко сте тук.

— Много мило, че ни поканихте. Боя се, че ще ти отнема още малко време. Бих желала да използвам библиотеката, ако е възможно.

— Разбира се. Дори не е нужно да ме молиш.

— Ти си изключителен домакин и приятел — добавих. — Може ли някой от прислугата да ме заведе?

— За всички нас е чест да служим на красавица като теб — галантно заяви той. — Сам ще те придружа, ако позволиш.

— Много си любезен — отвърнах и го хванах под ръка.

— Извинете ни, синьора Ардингели — хвърли й бърза усмивка Лоренцо.

Бог да прости суетата ми, ала не можах да се въздържа и изгледах победоносно Лукреция през рамо, когато се отдалечихме. Лоренцо едва ли щеше да се откаже от любовницата си, но поне щях да му попреча тъй безочливо да търси компанията й пред жена си.

— Търсиш ли нещо конкретно? — попита ме, докато вървяхме през лабиринт от коридори.

— Донякъде. Имах удоволствието да си поговоря със сеньор Ботичели преди вечеря. Той ме насочи към произведенията на някои гръцки и римски мислители от античността.

— Ах! — възкликна Лоренцо. — Не ме учудва, че Сандро ти е говорил за тях, както и че си нетърпелива да ги прочетеш. Разбираш ли гръцки, Симонета?

— Не — отвърнах. — Образованието ми не се простира дотам. За съжаление, се оправям само с родния си език и латински.

— Не се притеснявай — каза той. — И моят гръцки не е чак толкова добър, затова разчитам на преводите, които прави моят приятел и учител Полициано от елинския оригинал на латински. Ще ти намеря един от тях.

— Мислиш ли, че произведенията биха могли да се преведат и на тоскански?

— Това е моята мечта — призна Лоренцо. — Колкото повече хора имат достъп до древните мислители, толкова по-добре. Нуждата от мъдростта и учението на Църквата никога няма да секне, разбира се, но сме длъжни да научим колкото се може повече за живота.

— Подкрепям те от цялата си душа.

Стигнахме до библиотеката и Лоренцо ми отвори вратата.

— Ако позволиш, ще ти препоръчам нещо, мадона — отправи се бързо към една от лавиците. — Мисля, че знам с коя книга е добре да започнеш. — Извади един том и го отгърна на първата страница.

— Платон — изрекох на глас, щом зърнах латинското заглавие. — „Държавата“.

— Можеш да я прочетеш в свободното си време, мадона Симонета. Горя от нетърпение да я обсъдим.

— И аз също. — Затворих книгата и грейнах от вълнение.

По-късно, докато се прибирахме към дома, Марко сам поде темата, която се опитвах да подхвана.

— Забелязах, че те заговори онзи художник Ботичели — каза той. — Какво искаше от теб?

— Желаеше да поговорим за портрета ми, както стана дума на сватбата. Но не само за него. Обсъдихме интересни неща и той ми препоръча нещо за четене.

Показах книгата, която Лоренцо ми даде.

— Хмм — смънка Марко. — Решихме, че ще му позираш, нали?

— Така е — отвърнах. — Не бива да се отмятаме. — Обърнах се към него с най-пленителната си усмивка. — Толкова бих се радвала, Марко. Да позирам на художник като него. Ще бъде много вълнуващо, caro[1].

Съпругът ми въздъхна примирено.

— Не мога да ти откажа нищо, когато ми се усмихваш така, Симонета. Добре тогава. Ще го уредя. Надявам се, че Лоренцо знае къде можем да го намерим.

Отпуснах се на седалката.

— Без съмнение — изрекох спокойно, ала сърцето ми щеше да изхвръкне. Досега никой не ме беше рисувал и тайно подозирах, че синьор Ботичели ще ме представи така, както никога не съм се виждала. Щях да се погледна през неговите очи и незнайно защо тази мисъл ме изпълни с вълнение.

[1] Скъпи (ит.ез.). — Б.пр. ↑

15

Марко удържа на думата си и уреди всичко в следващите дни. Лоренцо прие с въодушевление новината за поръчката и ни съобщи как да намерим новото студио на синьор Ботичели. Писахме на художника, за да разберем кога ще е удобно да му позирам.

Отговорът му беше почти светкавичен и ние потвърдихме по пратеник, че ще отида при него в понеделник, само след пет дни.

— Май няма търпение да му позираш — намръщи се Марко на нечетливото послание. — Прекалено е настойчив.

— Явно подбира моделите си — подразних го.

Съпругът ми се усмихна, поомекнал.

— И още как! Личи си, че има изискан вкус. Едва ли бих могъл да го виня за това.

Оказа се, че къщата на Ботичели, в която се помещаваше и студиото му, не е далеч от новия ми дом. Всъщност бе толкова близо, че успях да убедя Марко да не ходим с каретата. Съгласи се неохотно, но настоя Киара да ме придружи.

Бях малко изненадана, че съпругът ми не пожела да дойде с мен и да наблюдава работата на художника въпреки неговата неприязън към Ботичели.

— Вече си омъжена жена, Симонета — каза ми. — Няма нужда да те следя. Не съм ревнивец, който не вярва на съпругата си.

Приятно ми бе да го чуя — честно казано, още не можех да свикна с новото си положение и със свободите, които ми предоставяше. В същото време бях изненадана, тъй като винаги щом се споменеше името на Ботичели, в гласа на мъжа ми се долавяше напрежение. Сякаш усещаше негласното споразумение, зародило се между мен и художника, но тъй като отношенията ни бяха почтени, не можеше да ни укори за нищо. Все пак се успокоих, че Марко ми има доверие.

Студиото бе на приземния етаж на паянтова постройка с тъкачница от едната страна и златарско магазинче от другата. Пратих Киара на пазар и влязох, без да чукам, защото знаех, че синьор Ботичели ме очаква.

Вътре цареше пълен хаос. Почти навсякъде в ателието имаше петна от боя, както и разхвърляни четки и платна. Тук-там се виждаха празни стативи — напомняха на скелети, които само очакват „новата си кожа“, за да живнат.

Дочух разговор откъм задната стая.

— Извинете, маестро — каза някой с момчешки глас. — Грешката е моя. Не знаех.

— Щеше да знаеш, ако се беше вслушал в съветите ми — строго рече друг, в чийто глас разпознах Ботичели.

— Сбърках, маестро. Ще опитам пак.

Художникът въздъхна:

— Няма нужда. Сам ще си го приготвя. Ти иди да потърсиш Лука, кой го знае къде се мотае безделникът. И щом го намериш, кажи му повече да не се връща. Ще си намеря друг помощник.

— Si, синьоре. — Момчето се появи от задната стая, беше на около дванайсет или тринайсет. Хукна към вратата и почти се сблъска с мен. — Mi scusi, синьора — изрече и изхвърча навън, без да ме погледне.

Чул думите на момчето, синьор Ботичели се показа на прага.

— Мадона Симонета — изненада се, щом ме зърна. — Аз… вие… малко подранихте.

— Така ли? — попитах, обзета от разочарование. Да си призная, очаквах по-радушен прием. — Може би. Съжалявам.

— Не, не — припряно добави той, влезе в стаята и се залови да прибира четките си. — Не ме разбрахте добре, винаги ми е приятно да ви видя. — Усмихна се с неудобство. — Надявах се да поразчистя тази бъркотия, преди да дойдете.

— Мисля, че е прекрасно — отвърнах, но се изчервих, когато ме погледна въпросително. — Тук… във вашата вселена… има толкова живот.

По лицето му отново се разля онази широка и ведра усмивка, която му придаваше очарование.

— Благодаря ви. Много сте мила. — Щастливото му изражение помръкна, когато въздъхна и прокара пръсти през разрошената си руса коса. — Както навярно сте чули, един от помощниците ме напусна. Изпратих другия да смесва боите, които смятах да използвам днес, но той не е свикнал с работата и се налага сам да поправя грешката. Ако желаете, можете да ме почакате. Или… да се видим отново друг път.

— Не се притеснявайте — прекъснах го. — Честно казано, мислех, че първо се прави ескиза, а после самата картина. Но май съм доста непросветена в изкуството на живописта.

Погледна ме, развеселен от думите ми, и продължи да прибира нещата по местата им.

— Първо ще започнем с ескиза, разбира се, но вече съм решил как ще изглежда картината. Затова ще ви скицирам набързо.

— Както прецените.

— Беше трудно да си отворя собствено студио и да намеря добри помощници — продължи мъжът. — Нямаше да успея без покровителството на Лоренцо и семейството му. — Поклати глава. — Простете ми, мадона. Едва ли ви интересуват неволите на един скромен художник.

— Защо не? — отвърнах. — Нали сме приятели, поне така казахте последния път.

Ботичели ме загледа втренчено с лека усмивка.

— Вярно е — потвърди. — Дано не е било твърде дръзко от моя страна.

— Ни най-малко — казах. Всяка частица от мен копнееше да се сприятеля с този необичаен и темпераментен мъж, който толкова много искаше да ме рисува.

— Тогава — заяви той, като придърпа обикновен стол насред стаята — искрено ви благодаря, че се съгласихте да ми позирате.

— И аз съм ви признателна за поканата. Очаквах този момент с нетърпение. — Лицето ми поруменя, не знаех как ще изтълкува думите ми. — Не го казвам от суета, уверявам ви. Бих се радвала да дам скромен принос към изкуството, ако наистина смятате, че съм достойна за това.

— Добре знаете мнението ми по въпроса — подсмихна се и ми посочи стола. — Моля ви, седнете, мадона Симонета! Разположете се удобно!

Изпълних заръката и седнах на края на грубия стол.

Художникът ме погледна въпросително:

— Така „удобно“ ли ви е, мадона?

Разсмях се и се отпуснах на стола.

— Не, струва ми се. Но майка ми все казва, че една дама винаги трябва да е с изправена стойка.

— Не бих искал да противореча на благородна жена като майка ви — каза Ботичели и седна, взел скицник с кожена подвързия и парче въглен в ръка. — Но тъй като ще се позабавим, най-добре се облегнете удобно на стола.

Последвах съвета му, макар и с известно колебание.

— Позата не е ли… неподходяща за портрет? — Веднага съжалих за думите си. — Простете ми. Въпросът ми е неуместен, не разбирам нищо от рисуване.

— Никога не се извинявайте за въпросите си, мадона, още по-малко на мен. Питайте ме каквото желаете и ще получите честен отговор. Да започнем с портрета ви. Бих искал да ви уловя по естествен начин — все едно си почивате или сте в приятелска компания. — По устните му пропълзя лека усмивка. — Както сега.

Думите му ме успокоиха и се отпуснах.

— Благодаря ви, синьоре! Разбирам идеята ви и я приветствам.

— А сега да започваме — заяви, подпрял скицника на коляно.

Чувствах се някак особено в началото. Синьор Ботичели — или по-точно, маестро Ботичели, тъй като беше господар в собственото си студио — ме наблюдаваше с проницателен поглед. Изучаваше лицето, извивката на брадичката, очертанията на шията и къдриците ми, които Киара бе оставила да падат свободно по мое настояване. От време на време отместваше очи и с бързи движения нахвърляше нещо върху хартията, а после отново се взираше в мен. Трудно ми бе да стоя неподвижно, тъй като бях нервна, и за миг сведох очи.

— Не, мадона. — Гласът му, макар и благ, ме сепна. — Повдигнете брадичка и ме погледнете. Si! — добави въодушевено, когато изпълних всичко. После продължи по-спокойно: — Si! Точно така, per favore[1].

Щом преодолях притеснението си, усетих, че се опивам от погледа му. Не знаех защо. Никога не са ми липсвали обожатели, мнозина ме ухажваха настойчиво. Но с него бе различно. Ботичели не желаеше да ме притежава като мъжете, които ме съзерцаваха страстно. Художникът ме изучаваше много по-задълбочено — виждаше отвъд плътта и дори красотата; надничаше направо в душата ми, сякаш ако ме нарисува, би могъл да разбере моята същност. И може би да ми я разкрие.

Внезапно осъзнах, че Ботичели ме е изучавал и онази вечер, когато го срещнах за пръв път в дома на Медичите. Скицирал ме бе мислено още тогава.

Докато ме рисуваше, аз също дръзнах да го огледам по-добре. Беше наистина привлекателен, макар и много различен от Марко — с неговия тъмен и жизнерадостен чар, и от божествено красивия Джулиано де Медичи. Имаше изсечени, открояващи се черти, сякаш изваяни от мрамор, а русата коса обрамчваше лицето му с непокорни вълни. Няколко пъти, докато се отдръпваше, отмяташе назад косата си, но тя отново падаше. А светлите му очи, с които съзираше толкова много истина и красота, бяха прекрасни. Не можех да определя какви са. Зелени? Или пъстри? Сякаш сменяха цвета си с промяната на светлината, чувствата и мислите му.

Толкова бях омаяна от този необичаен начин на взаимно изучаване, че се сепнах леко, когато Ботичели заговори отново:

— Ще ви помоля да се преместите, мадона. Нарисувах ви анфас, сега бих искал да ви скицирам в профил, както смятам да направя портрета ви.

— Разбира се — отвърнах, като се опитах да прикрия смущението си.

Художникът се приближи до мен, за да нагласи стола.

— Седнете — каза ми. — Мога ли… да ви докосна? — попита колебливо. Кимнах бързо, той нежно хвана брадичката ми и леко я повдигна. — Si — промълви. — Точно така. Задръжте тази поза, мадона, ако обичате.

Върна се на стола си, взе нов лист хартия и се зае да скицира. Дълго усещах топлината на пръстите му там, където ме бе докоснал.

Слънцето, което нахлуваше през прозорците на студиото, вече хвърляше полегати лъчи. Изглежда, рисунката отнемаше повече време на Ботичели, отколкото бе предполагал. Искаше ми се да узная причината. Насърчил ме бе да задавам въпроси, но не посмях да наруша магията, която ни беше обгърнала.

Накрая привърши и се облегна назад.

— Виж ти, съвсем забравих да смеся отново боите, които помощникът ми обърка — изрече, а гласът му прозвуча странно след дългото мълчание. — Няма значение. Днес ви задържах достатъчно дълго. Когато дойдете пак, ще се заема с портрета. Може и да започна дотогава.

— Нима? — Изплувах от унеса и се завърнах в реалния свят. — И кога да ви посетя отново?

— Вдругиден, ако ви е удобно. Добре би било да носите същата рокля.

Огледах се, бях забравила с какво съм облечена.

— Разбира се. Така и ще направя.

Ботичели се надигна от мястото си и аз го последвах.

— До скоро, мадона — сбогува се художникът. — Очаквам срещата ни с нетърпение. — Тонът му издаваше прямота.

— Аз също — добавих и се почудих дали думите ми са прозвучали искрено.

Когато пое бавно ръката ми и я целуна, усетих, че е разбрал посланието ми.

[1] Ако обичате! (ит.ез.). — Б.пр. ↑

16

Върнах се следобед с приповдигнат дух, но и малко натъжена, защото сеансът бе приключил. „Вдругиден — утеших се — пак ще отида при него.“

Когато се прибрах, Марко вече бе у дома.

— Симонета, съпруго моя — поздрави ме, като стана от стола във всекидневната и ме целуна страстно.

— Боже мой, съпруже! — възкликнах, щом се разделихме. — Моля те, не ме целувай толкова рано, иначе ще поискам да се оттеглим, преди да сме вечеряли.

Погледът му заблестя при тези думи.

— Лесно ще ме убедиш да пирувам само с теб — заяви. — Но си права. А и тази вечер сме поканени от родителите ми.

— О, не знаех.

Родителите на съпруга ми наистина бяха много мили, но когато вечеряхме заедно, Марко и баща му разискваха надълго и нашироко работата на сина в банката на Медичите, докато аз и майка му мълчаливо се хранехме. По-скоро предпочитах компанията на Марко или дори вечеря с Медичите. Може би при следващото ни посещение щях да си изпрося покана от Клариче. Тя не би възразила, ако се отбия, без да й се обадя предварително.

Марко ме пусна от обятията си и седнахме да си поприказваме.

— Как прекара деня си, мила съпруго? — Погледът му леко помръкна. — Нали не си била през цялото време в ателието на Ботичели?

— Напротив.

— Dio mio — заяви с малко по-остър тон. — Да не би вече да е завършил портрета ти?

— Не — отвърнах. — Днес направи само скици. Вдругиден трябва да отида отново.

— Нима те скицира цяла вечност?

— Наистина ми отдели много време — признах. Несъзнателно си припомних очите на Ботичели, докато ме изучаваше съсредоточено, а аз се опивах от погледа му. И как на свой ред с радост съзерцавах красивото му лице. Нотка на угризение втвърди тона ми, сякаш трябваше да се оправдавам. — Объркваш ме, Марко. Нали каза, че не ме ревнуваш?

— Така е. Но…

— Тогава защо говориш като ревнив съпруг? — попитах.

— Не искам да те засегна, Симонета. Струва ми се, че скицирането е отнело повече време, отколкото е необходимо.

— Да не би да си художник, Марко? Знаеш ли как се рисува?

— Не. Но аз…

Думите му ме подразниха. Защо се съгласи да позирам на Ботичели — само за да ме упреква?

— Нима се опитваш да ми кажеш нещо, Марко? Може би ме обвиняваш?

— Не — отвърна бързо за мое облекчение. — За нищо на света.

— Чудесно. Тогава не си противоречи!

— За бога, Симонета! — избухна. — Как можеш да ме наричаш ревнив? Не те ли пуснах да отидеш сама? Джулиано де Медичи непрекъснато флиртува с теб и не казвам нищо. Правя се, че не виждам. Известни са ми правилата на играта. И все пак съм човек — смъртен и несъвършен. Знам, че жена ми е красива и другите мъже я забелязват.

— По-добре свиквай с вниманието на другите мъже, съпруже. — Не се стърпях и станах от мястото си. — Художници, сластолюбци, благородници и какви ли още не. Започна още като бях дете и навярно ще продължи, докато остарея и хубостта ми повехне. — Разгневена се отправих към вратата, а на прага подхвърлих през рамо: — Не забравяй, че ти си моят съпруг!

Това беше първото ни спречкване след сватбата. Радвах се, че вечеряме с родителите му, тъй като имах оправдание да го пренебрегна. Но така и не ме включиха в разговора и скоро в главата ми нахлуха спомени — как Сандро ме докосва леко, за да ме нагласи по-добре, и по лицето ми остава топлина от пръстите му. Стори ми се, че почти усещам допира му, а когато миг по-късно се сетих къде се намирам и вдигнах глава, с облекчение открих, че никой не е забелязал смущението ми.

Вечерта, когато си легнахме, обърнах гръб на Марко. За първи път, откакто бях болна или неразположена, не се любихме. Почти не мигнах тази нощ, раздирана от гняв и чувство за вина.

На сутринта — като доказателство за глупавото ни поведение и в копнежа си да се сдобрим — Марко ме потърси в леглото, а аз му се отдадох с желание. Сграбчи ме жадно и ме облада така, че останах без дъх. Може би наистина си струваше да накараш един мъж да ревнува. Затова усетих болезнено раздялата ни, когато стана и се приготви да излезе.

Все пак прекарах деня щастливо вглъбена в книгата на Платон, която ми даде Лоренцо. Като че ли отново учех с падре Валерио — мислено си набелязах някои пасажи, които бих искала да обсъдя по-късно с Лоренцо или с Ботичели, който навярно бе чел книгата. Реших да го попитам на следващия ден.

В желанието си да поговоря по-подробно за прочетеното по време на вечеря предложих на Марко да се запознае с книгата, за да обменим мисли.

— Много бих искал, Симонета — отвърна — но напоследък имам доста работа. По-добре ти я прочети и после ми я разкажи.

Разочарованието, което изпитах от думите му, бе заличено по-късно вечерта, когато Марко ме взе в обятията си и бавно, но страстно ме люби. След като и двамата достигнахме върха, ми хрумна, че чудесният ни меден месец още не е свършил.

Може би скоро щеше да се появи и дете.

На следващия ден помолих Киара да ме облече с роклята, която носех на първия сеанс, и се върнах в студиото на маестро Ботичели. Този път неизвестно защо бях още по-нетърпелива.

„С маестро Ботичели сме приятели“ — повтарях си. Желаех да обсъдя с него книгата на Платон, а и се вълнувах заради портрета, който исках да видя готов час по-скоро. Това беше всичко.

Когато пристигнах в студиото, влязох, без да чукам, и заварих още по-голямо оживление отпреди. Двама помощници се суетяха из стаята: хлапето, профучало покрай мен миналия път, и малко по-голямо момче — навярно немирникът Лука. Щом ме видяха, зарязаха заниманията си и ме загледаха втренчено.

Засмях се от сърце. Представляваха живописна гледка: единият тикаше количка с навити на руло платна, а другият, изпоцапан до уши, носеше кутия с жълта боя, но и двамата ме наблюдаваха със зяпнала уста.

— Не искам да ви преча на работата, господа — обърнах се приветливо към тях. — Е, какво, никой от вас ли не е виждал жена досега?

— За пръв път виждат жена като вас, мадона Симонета — обади се Ботичели, който се появи откъм задната стая и се насочи към мен. — Прекалено сте любезна към тях. — Пое ръката ми и я целуна. — Добре дошла отново!

— Радвам се, че се върнах.

Художникът се обърна и перна Лука по тила.

— Хайде стига! На работа!

— Mi scusi, маестро — смънка хлапето и се подчини, а по-малкото момче го последва безмълвно.

— Елате насам, ако обичате, мадона Симонета — каза Ботичели и посочи мястото пред прозореца, където бяха разположени стол и статив. — Струва ми се, че тук светлината е най-подходяща. Приготвил съм всичко, тъй че мога да се заема с портрета, когато кажете.

— На вашите заповеди, маестро.

— Много добре. Мога ли да ви наглася? Обърнете се леко настрани… да, точно така. Сега си повдигнете малко брадичката… — Пресегна се и я докосна с пръсти леко, но уверено. — Точно така. — Застана зад статива и взе четка в ръка. — Вече започнах портрета благодарение на скиците, които направих последния път. Не знам колко дълго ще ви задържа днес, понякога музата е благосклонна и почти губя представа за времето.

— Ще остана, колкото е необходимо — усмихнах се.

Внезапно ме загледа съсредоточено.

— А, ето това изражение ми трябва. Запазете го, ако можете. Per favore. — Върна се към статива и се залови за работа.

Не беше трудно да задържа усмивката си, както ме помоли — въодушевлението му бе заразително. Надявах се, че ще имаме повече време за разговор, преди да започнем, но не желаех да го прекъсвам сега, когато музата го бе осенила.

Магията ни обгърна отново и се потопих в нея изцяло. Нищо, дори помощниците на Ботичели, които сновяха напред-назад и тихо си шепнеха, не би могло да я разсее и да наруши безмълвното съприкосновение на душите ни.

За моя изненада, този път не можех добре да го наблюдавам от мястото, където седях — закриваше го стативът. Но усещах очите му върху себе си. Когато рисуваше, поглеждах крадешком към разрошената му руса коса и към силната ръка, с която държеше четката. Дори да бе забелязал вниманието ми, с нищо не се издаваше.

След около час въздъхна и остави четката.

— Ще ви оставя да си починете, мадона. Това трябваше да го свърша още миналия път. Съжалявам, че ви загубих времето.

— Всичко е наред — отвърнах и станах от стола. Чудесно бе да се раздвижа.

Художникът също се надигна и разтри пръстите на ръката, с която рисуваше.

— Джовани! — подвикна на по-младия от помощниците си. — Донеси ми жълтата боя, дето я размеси.

Момчето изпълни нареждането и Ботичели остана доволен от резултата.

— Чудесно — похвали го. — Този път си се справил добре. Разбра ли къде е разликата?

Малкият изрецитира различните пропорции, които е използвал при смесването на боята, и посочи грешките си. Художникът слушаше момчето внимателно и го потупа по гърба, щом свърши.

— Добре — изрече. — Много добре. Сега с Лука идете да обядвате. — Момчето нетърпеливо хукна навън, а Ботичели го проследи с поглед и се подсмихна.

— Отличен учител сте — отбелязах.

— Старая се. От опит знам, че с бой и хокане не се постига много. Затова имам различен подход. — Погледна ме и се усмихна. — Днес е чудесен ден, мадона Симонета. Достоен за красотата ви. Искате ли да се поразходим, преди да продължим.

— Чудесна идея — отвърнах, приятно изненадана от предложението му.

Ботичели отвори вратата на студиото и ме последва навън под яркото тосканско слънце. Предложи ми да го хвана под ръка и двамата бавно поехме по прашните улици към река Арно. Вече започвах да опознавам града, което ме изпълваше с гордост.

— Възползвах се от съвета ви, маестро — споделих, докато се разхождахме.

— О! — въпросително ме изгледа художникът. — Какво съм ви посъветвал?

— Да прочета някои книги от библиотеката на Медичите. Лоренцо беше тъй любезен да ми заеме един от томовете на Платон. Намирам идеите му за твърде поучителни.

— За кой том става дума?

— „Държавата“.

— Разбирам — рече. — Не се учудвам, че четете латински, нито от избора ви на такава великолепна книга.

— Значи я познавате? Така и предположих. — Изчервих се от собственото си признание.

— Естествено! И нямам търпение да чуя какво мислите за нея.

— Досега не съм чела подобно нещо — признах — което не е учудващо.

— Какво? — възкликна Ботичели с престорена изненада. — Нима вашият учител не ви е запознал с античната философия?

— Не, със сигурност — засмях се. — Радвам се, че дойдох във Флоренция. Тук бих могла да науча много.

— А аз си помислих, че сте дошла, за да се омъжите.

Внезапната промяна на темата ме изненада.

— Така е. Но признавам, че когато Марко ми описа Флоренция, очаквах с нетърпение да я видя.

Художникът замълча. Усещах, че иска да сподели нещо с мен, но се колебае.

— Какво има? — попитах. — Не сме ли приятели, скъпи маестро Ботичели?

— Разбира се.

— Защо тогава не говорите свободно с мен, както сам ми предложихте?

На лицето му се появи болезнена усмивка.

— Много мило, че го казвате. Но разликата в положението ни подсказва, че това невинаги е желателно.

— Не държа на тези неща — отговорих. — Всъщност каква е разликата между нас в момента, маестро? Ние сме двама приятели, които се разхождат из улиците на Флоренция. Така изглеждаме в очите на минувачите, а защо не и в собствените си очи.

Усмихна се широко.

— Бих казал, че повечето хора забелязват само вас, мадона Симонета.

— Може би, но съм свикнала и вече не обръщам внимание. А сега ви моля отново: говорете свободно с мен, както аз с вас.

— Чудесно — съгласи се художникът, видимо доволен. — Ето че ме разсеяхте и забравих какво щях да кажа.

— Това е лъжа! — подразних го. — Нищо не сте забравил.

— Отдавна трябваше да забележа, че умът ви не отстъпва по нищо на красотата.

— Не е нужно да ме ласкаете. По-добре ми отговорете.

— Много добре — заяви Ботичели. Лицето му доби сериозно изражение, преди да заговори: — Казвате, че начинът, по който съпругът ви е описал Флоренция, ви е убедил да напуснете своя дом. А самият Марко? Не се ли омъжихте за него по любов?

Поех си дълбоко въздух. Въпросът съвсем не ме изненада, след като не смееше да ми го зададе. Защо ли настоях да го чуя?

Художникът мълчаливо ме наблюдаваше в очакване на отговор.

— Не знам дали сте наясно — подех — но за разлика от мен повечето жени не получават предложение за брак от мъж, към когото изпитват топли чувства. Марко ме омая с разговори за Данте и за поезия — същински романтичен герой. После ми описа Флоренция, града на Медичите, художниците и поетите. Сякаш ми предложи всичко, за което съм мечтала, без да се надявам, че някога ще го получа. В началото не го познавах достатъчно добре, за да го обикна.

Ботичели се замисли, преди да попита:

— Значи сте щастлива?

— Да — отвърнах. — Наистина го обичам. Така разбирам любовта.

Докато говорех, взех да съжалявам, че позволих този разговор. Не беше ли непристойно да обсъждам съпружеските си отношения с друг мъж? Макар да не вършех грях, започна да ме гризе съвестта, все едно бях изменила на Марко и бях изрекла тайни, които не бива да се споделят.

Художникът продължи да крачи мълчаливо, а когато проговори, беше доста предпазлив.

— Тогава се радвам за вас, мадона Симонета. Желая ви щастие. От все сърце!

— Благодаря ви!

— А сега да се върнем на Платон. Заслужава повече внимание. Какво мислите за „Държавата“, мадона?

Въпросът ме въодушеви — зарадвах се, че сменихме темата.

— Твърде интересна книга, както казах. Особено ме впечатли спорът на философите със Сократ. Простете ми, че забравих имената им.

— Простено ви е — усмихна се Ботичели. — Самият аз едва ли ще си ги спомня. Гръцките имена звучат странно за ухото на тосканците, струва ми се.

— Така е. Силно впечатление ми направи идеята, че всъщност справедливостта съществува заради страха от наказание и порицание. Всеки от нас — мъж или жена, постъпва справедливо, защото се страхува, че ще го разобличат, ако върши обратното.

— Смятате ли, че философите са прави? — попита събеседникът ми.

— Иска ми се да вярвам, че грешат — отвърнах. — Навярно са прави за някои хора по света, но мисля, че съществуват и други, които биха подкрепили правото и справедливостта, независимо от всичко. Без значение дали някой ще одобри или упрекне действията им.

— Напълно съм съгласен с вас — заяви Ботичели. — Изборът на правилния или справедливия път невинаги е най-лесен, а ние добре знаем, че някои хора предпочитат по-лесния начин, какъвто и да е той.

— Вярно е — снижих гласа си, въпреки че едва ли някой би могъл да ни чуе. — Сега разбирам защо Църквата не би приела подобни писания. Идеята, че хората вършат добро само за да избегнат огньовете на ада… е доста опасна, струва ми се.

— И все пак е истина, нали? — изрече художникът. — Щом свещениците ни внушават страх от адския огън в проповедите си, какво друго, освен страха може да ни подтикне към доброто? След като знаем какво ни очаква, ако вършим злини?

— Свещениците несъмнено биха казали, че основната ни мотивация да вършим добро трябва да е божията благодат — отговорих — въпреки че ви разбирам. Подобна идея би предизвикала смут в Светата църква, затова духовниците не биха я приветствали.

— В никакъв случай — подсмихна се Ботичели.

— Боя се, че не съм напреднала много с книгата на Платон. Опитвам се да чета бавно, за да осмисля добре всичко — усмихнах се. — Не върви толкова леко като любимата ми поезия.

— Нима поезията не е достойна за нашето внимание като философията? — попита Ботичели, когато тръгнахме покрай Арно.

— Признавам си, че никога не съм мислила върху нея толкова задълбочено, както върху думите на Платон. Поезията е красива, разбира се, но я чета главно за развлечение.

— Не смятате ли, че Данте се опитва да ни научи нещо с „Божествена комедия“?

— Така е — усмихнах се тъжно. — Всъщност най-силно ме плени любовта му към Беатриче.

— Вие сте истинска романтичка, мадона Симонета — засмя се художникът.

— Забелязала съм. Навярно трябва да се опитам да бъда по-земна.

— В никакъв случай — отсече художникът. — Запазете идеалите си, Симонета! Малцина са мечтателите като вас. — Спря и за моя изненада лицето му поруменя. — Простете ми. Не биваше да ви наричам по име.

— Пред другите не бива — съгласих се — за да не тръгне мълва. Но когато сме насаме, може да ми казвате Симонета.

— Не бих си позволил.

— Настоявам — заявих твърдо.

Смаях се от смелостта, с която изрекох тези думи. Ако някой чуеше свойското обръщение на художника към мен, щеше да избухне скандал. Пази боже да стигне до ушите на Марко! Но отдавна не бях се чувствала толкова приятно в нечия компания и не исках правилата на благоприличието да попречат на разговора ни. Затова и не им обръщах внимание.

Лицето му се озари, сякаш слънцето изгря след нощна буря.

— Много добре. Тогава ме наричай Сандро.

Отвърнах му с усмивка, макар и плаха.

Позабавихме се край реката, след като преминахме по Понте Векио[1] с безбройните златарски магазинчета. От другата страна на реката зелени хълмове се извисяваха над „Олтрарно“[2] и бдяха над владенията си.

В този миг ми хрумна, че ако бях художник, ако умеех поне малко да боравя с цветовете, тъкмо тази сцена бих нарисувала: мътнокафявите води на Арно, червеникавите покриви, яркозелените хълмове и безбрежния лазур на небето, който напомняше за сините одежди на Светата дева.

Не след дълго маестро Ботичели прекъсна съзерцанието ми.

— Мисля, че е време да се връщаме в ателието — заяви. — Искам да порисувам още, преди светлината да се е променила твърде много.

— Чудесно — отвърнах. — Води ме, Сандро.

Щом името му се изплъзна от устните ми, усетих, че не само светлината, а и още нещо започва да се променя.

[1] Покрит мост над река Арно, известен предимно с бижутерските магазини, построени на него. — Б.пр. ↑

[2] Квартал на Флоренция (букв. „отвъд Арно“), където се намират редица сгради с историческо значение като Палацо Пити и крепостта „Белведере“. — Б.пр. ↑

17

Следващите седмици протекоха по обичайния начин. Идвах при Сандро, когато имаше нужда от мен, и заемах мястото си до прозореца, за да продължи да ме рисува. Макар че го умолявах, не ми позволи да зърна портрета, преди да е готов.

— Изчакай да приключа, Симонета — каза ми една вечер след сеанса. — Никой не оценява незавършена работа.

— Не съм свикнала мъж да ми отказва — подхвърлих шеговито.

Художникът направи странно движение, сякаш искаше да се пресегне и да обхване лицето ми с длани, но се въздържа.

— Тъкмо ще се научиш — подразни ме също с насмешлива нотка в гласа.

Марко от своя страна не разискваше повече посещенията ми при Сандро. Когато ме попита как върви работата, отвърнах:

— Мисля, че маестро Ботичели е доста доволен. Още не съм виждала портрета.

— Не си ли? — рече недоверчиво.

— Не, не съм. Но вярвам, че ще бъде прекрасен.

Изражението на съпруга ми поомекна.

— Нима може да е другояче, щом моделът е толкова красив? — добави нежно.

Усмихнах се малко насила. В подобни мигове чувствах угризения, задето очаквах с нетърпение срещите със Сандро, задето се опивах от погледа му и се наслаждавах на непринудените ни разговори, когато си почивахме. Прибирах се у дома при съпруга си и се срамувах, че не съм се сетила нито веднъж за него, докато позирах.

„Не бива да се тревожа за дреболии — укорих се мислено. — Да не би да копнея непрекъснато за Марко, когато съм цял ден при Клариче?“ Но пък след срещите с приятелката си не чувствах никаква вина.

Този път обаче всичко изглеждаше различно по начин, който трудно бих могла да определя.

Отърсих се от мислите си, наведох се и възнаградих с целувка Марко за нежните му думи, като се надявах да не усети чувството за вина по устните ми.

Веднъж, когато портретът бе почти готов, Сандро продължи да рисува и вечерта на светлината на безброй свещи. Позирах с удоволствие, без да помръдвам, и наблюдавах как сгъстяващият се здрач хвърля сенки върху онази част от лицето му, останала незакрита от платното.

Тогава той почти не разговаря с мен. Настани ме, щом пристигнах, и се залови за работа след кратка размяна на любезности. Тишината не ми пречеше, ала обичайните беседи между сеансите ми липсваха. Затова се осмелих да наруша мълчанието за пръв път, откакто ме рисуваше.

— Днес си много тих, Сандро — промълвих едва чуто, макар че помощниците му си бяха тръгнали. Той ме стрелна с поглед. — Навярно музата те е погълнала изцяло?

Ботичели не откъсваше очи от мен.

— Ти си моята муза, Симонета. Друга не познавам — заяви с дрезгав глас.

Лятото отдавна бе отстъпило място на есента, а Сандро още работеше. Когато един ранен октомврийски ден се появих в ателието му, го заварих по-развълнуван от всякога.

— Готов е! — възкликна, щом влязох, вместо да ме поздрави.

— Нима? — запитах малко изненадана. — Тогава днес не се нуждаеш от мен.

Художникът пое ръката ми и я целуна.

— Винаги имам нужда от теб, Симонета — изрече тихо. После ме поведе към стаята зад ателието. — Завърших го вчера. Радвам се, че си тук, за да го зърнеш първа.

Ботичели посочи към статива, където бе сложил картината, и аз ахнах.

Сякаш се виждах в огледало. Наистина беше успял да улови образа ми: тъканта и шарките на светлата рокля, с която позирах; издължената шия; фините очертания на носа, очите и брадичката; алабастровата кожа и пищната къдрава коса, представена в изящен гръко-римски стил. Погледът ми бе сериозен, почти вглъбен и едва сега осъзнах как съм изглеждала в очите на Сандро, докато сме се изучавали взаимно.

Беше ме нарисувал в полупрофил, а блестящите цветове на портрета се открояваха релефно на тъмния фон.

Навярно дълго съм наблюдавала творбата и търпението му се е изчерпило. Чух как се прокашля зад гърба ми и запристъпва от крак на крак, преди да заговори:

— Е? — попита. — Какво ще кажеш?

Погледнах го и той се усмихна с облекчение, щом видя възхитата, изписана по лицето ми.

— Чудесен е! — отвърнах. — Това съм аз, наистина. Едва ли може да се постигне по-голяма прилика! — Отново погледнах картината, собственото си изображение. — Бях тук през цялото време — добавих нежно. — И въпреки че те наблюдавах, докато ме рисуваше, не мога да проумея как си го постигнал.

Ботичели пристъпи толкова близо до мен, че почти усещах допира на ризата му до гърба си.

— Радвам се, че ти харесва. Не знам как бих понесъл разочарованието ти.

Когато се обърнах към него, лицето му бе добило сериозно изражение.

— Красив е… съвършен… — Погледнах към устните му. Дъхът ми секна и извърнах глава. — Може да звучи нескромно, че възхвалявам толкова собствения си портрет, но всъщност се прекланям пред умението ти.

— Ти също имаш заслуга — заяви. — Никога не съм рисувал по-добре, струва ми се, защото не съм срещал модел като теб.

Опитах се да възразя, но художникът махна с ръка.

— Говоря истината, Симонета. — Приближи се още и сложи леко ръце върху раменете ми. — Ти ме вдъхнови така, както никой досега. Повярвай ми!

Усетих, че се олюлявам. Внезапно изпитах непреодолимо желание да падна в ръцете му и да му позволя да ме вземе в обятията си.

И той би го направил, сигурна бях. Щеше да ме притисне тъй силно към себе си, че да загубя ума и дума. Но чувствах, че няма да се осмели. Няма да направи той крачката, която да ни тласне отвъд ръба.

А аз не бих могла да го сторя. Бях изплашена, страхувах се от чувствата си. „Омъжена съм и обичам съпруга си. Какви греховни мисли са ме обзели?“ — питах се.

Направих няколко бързи крачки назад. Отне ми известно време да се съвзема. Донякъде го проклинах, че мълчи и не казва нищо, което би ни върнало в света, на който принадлежахме, далеч от ръба на тази страшна пропаст.

— Благодаря ти, че ми показа портрета — успях да кажа накрая. — Аз… той е всичко, за което съм си мечтала, дори много повече.

Ботичели кимна и отмести поглед.

— Разбирам — отвърна. — Както казах, имаше правото да го видиш първа. — Прокашля се. — Дали Марко… синьор Веспучи, също ще го хареса, как смяташ?

Направих още една крачка назад, сякаш името на съпруга ми прозвуча като укор.

— Разбира се — промълвих.

— Радвам се — заяви Сандро. — Мислех си да представя картината в двореца на Медичите. Лоренцо няма търпение да я види и се надявам да го убедя да даде вечеря в чест на новото ми произведение и неговата вдъхновителка.

— Идеята е прекрасна — подкрепих го.

— Много добре. Ще уредя въпроса с Лоренцо и Клариче — кимна художникът.

— А аз ще очаквам покана.

И двамата замълчахме за миг.

— Мисля, че е най-добре да се прибера у дома. Работата ни тук приключи.

Щом го изрекох, проумях истината — след като картината бе готова, нямаше да идвам повече в ателието на Сандро. Нямаше да ме съзерцава и да изпитвам наслада от погледа му, нито да го изучавам крадешком зад платното. Край на интелектуалните разговори и на освежителните разходки край реката. Разбира се, несъмнено щяхме да се срещаме доста често в двореца на Медичите, но винаги в присъствието на други, а не в този наш свят, който си бяхме създали. Отново щях да бъда „мадона Веспучи“, а той „маестро Ботичели“.

Дните щяха да се занижат безкрайни и скучни и не знаех как ще ги понеса.

„Засрами се! — укорих се. — Така ще посветиш повече време на съпруга си!“

Сякаш прочел мислите ми, Сандро пое ръката ми и я целуна, без да снема поглед от мен.

— Засега — успокои ме. — Работата ни приключи засега.

Прибрах се у дома развълнувана, но и тъжна.

— Портретът е готов — съобщих на Марко, щом се върна и ме завари да чета във всекидневната.

— Така ли? И? Как изглежда? — Лицето му се озари.

Усмихнах се леко и съжалих, че не мога да му го покажа.

— Прекрасен е! Приликата е удивителна. Сан… маестро Ботичели има толкова голям талант, че е трудно да си го представиш.

Марко присви устни при неволната ми грешка, но за моя радост я отмина без коментар.

— Звучи чудесно — изрече. — Кога ще ни го доставят?

Разказах му за идеята на Сандро да изложи картината в двореца на Медичите.

— Доколкото познавам Лоренцо, ще бъде грандиозно събитие — заявих.

— Разбира се, защо да не отпразнуваме портрета на красавица като теб? — отвърна Марко. — Така ще почетем и художника, който е имал щастието да му позираш.

Предпочетох да си спестя забележката. „Заслугата не е моя — искаше ми се да кажа. — Де да можеше да оцениш уменията и дарбата на Сандро. В картините му всеки модел изглежда красив, защото му е вдъхнал живот.“

— Ласкаеш ме, съпруже — подхвърлих небрежно. — Е, няма ли да вечеряме? Помолих готвача да приготви любимото ти говеждо.

— Наистина ли? — попита, щом ме последва в трапезарията. — Да не би да има празник?

— Вечерите с любимия ми съпруг винаги са повод за празник — усмихнах се. — Затова поръчах на Киара да вземе най-доброто месо на пазара. Хайде, седни! Сама ще ти поднеса всичко.

Марко изпълни молбата ми. Отрязах му сочно парче от говеждото и му налях вино. Така пропъдих от главата си натрапчивата мисъл, че щастието и одобрението, които получавам от съпруга си, не са достатъчни.

Тази нощ, когато Марко ме взе в обятията си, му се отдадох с желание и наслада. Но върховното удоволствие ми убегна, а Марко, макар и внимателен любовник, като че ли не забеляза.

18

След няколко дни у дома пристигна пратеник с покана за вечеря в двореца на Медичите. „Да отпразнуваме най-новата творба на маестро Сандро Ботичели и красивата му вдъхновителка, синьора Симонета Веспучи“ — гласеше поканата. Празненството щеше да се състои след седмица.

— Твоят художник не губи време — отбеляза Марко, щом ми подаде писмото по време на вечеря.

— Едва ли може да се нарече мой — отвърнах бързо. — Няма търпение да покаже изключителната си работа, както се и полага. Аз също се гордея с нея заради скромния си принос.

С това разговорът приключи, макар че Марко още на следващия ден потвърди присъствието ни на празненството.

Времето, което сякаш летеше, докато позирах за картината, забави ход като стар, изтощен кон в дните преди официалното събитие. Вече бях приключила с „Държавата“, но дочитането на книгата не ме разсея заради голямото ми желание да я обсъдя със Сандро. Това също трябваше да почака до тържеството. Помъчих се отново да убедя Марко да я прочете, ала той ми отказа под предлог, че е много зает.

— Може би след няколко месеца, ако работата намалее — увери ме.

Затова се върнах към книгите на Данте и Петрарка и се опитах да прочета стиховете със същия критически поглед, с който четях Платон. Открих, че наистина — особено в дантевата „Божествена комедия“ — езикът има тройно въздействие: разказва история; създава красива и звучна фраза и я изпълва с друго, скрито послание. Разбира се, искаше ми се да поговоря със Сандро и за това, но плановете ми пак се провалиха.

За щастие, през седмицата Клариче и свекърва й ме поканиха на обяд, тъй че прекарах приятно времето си с представителките на рода Медичи в обсъждане на предстоящото празненство и на последните модни увлечения.

— Не знам дали си забелязала, Симонета — подхвърли Клариче с дяволита усмивка — но половината от жените на литургията миналата седмица носеха рокли като онази, с която беше на вечеря у нас.

— Не, не съм — отвърнах, широко отворила очи от изненада. — Може би грешиш. Защо някой ще ми подражава?

Клариче и Лукреция се спогледаха многозначително, решили да ме подразнят.

— Нима не знаеш, скъпа моя? — попита Лукреция. — Вече си призната за кралица на красотата във Флоренция. Ти диктуваш модата тук!

— Едва ли — възразих. — Що за глупост! Не познавам почти никого във Флоренция, освен вас, приятелите ви и близките на Марко…

— Симонета, точно тези хора имат значение — прекъсна ме Лукреция. — А и дори да не си срещала останалите, те все пак те познават.

— Не може да не си забелязала как всички мъже и жени те оглеждат внимателно, когато минеш покрай тях.

При тези думи лицето ми поруменя.

— Не съм. Не бих искала да изглеждам суетна, но… с мен винаги е било така. Всички са ме оглеждали. Затова и не ми прави впечатление.

— Ах, какво нещо е да си млада и толкова красива — въздъхна Лукреция.

— Никога няма да разбера — разсмя се Клариче.

— Нито пък аз — допълни Лукреция. — Хайде, да не притесняваме клетата Симонета. Виж как се изчерви.

За моя радост Клариче смени темата, като попита свекърва си как намира неделната проповед. Аз също се включих в разговора, макар че, да си призная, мислите ми бяха заети с новината, която току-що бях научила.

Преди да тръгна, попитах Клариче дали бих могла да си взема друга книга от библиотеката.

— Не е нещо от античните философи, надявам се? — попита, присвила устни. — Добре, че Светата църква не знае какво пише в книгите на съпруга ми.

Усмихнах се сдържано, но не отговорих, нито й показах заглавието, което си избрах: книга с разкази за древногръцките богове. Езически, разбира се.

Прекарах щастливо дните до края на седмицата, отдадена на поезията и новата книга, която съдържаше и непознати за мен истории. Четях сравнително бързо и навярно щеше да се наложи по-често да посещавам библиотеката на Медичите.

Най-сетне уреченият ден дойде и в изблик на артистичност поисках Киара да ме облече със същата рокля, с която позирах за портрета. Помолих я и да ми сплете косата. Не помнех как точно я бе нарисувал Сандро, но Киара положи много усилия, за да се получи изкусно творение. Щях да изглеждам като оживялата версия на картината.

Днес, както винаги, всички погледи щяха да са вперени в мен, но този път ги очаквах. Щях да покажа колко голяма прилика е постигнал Сандро с майсторството си.

Дори Марко се сепна, щом ме зърна.

— Симонета — изрече, когато ме съпроводи до каретата. — Изглеждаш… изумително. Едва ли има по-достойна муза за художника от теб!

— Много си мил, съпруже — усмихнах се безгрижно и сложих ръка върху неговата. — Тръгваме ли?

Докато пътувахме по познатите улици към двореца на Медичите, сериозно се замислих защо чаках с нетърпение тази вечер. Направо копнеех за нея.

Не бях чак толкова суетна, че да се любувам на себе си в зала, пълна с хора, дошли да видят портрета ми. Причината бе друга — изпитвах гордост от картината, сякаш самата аз я бях създала.

И защо ли? От мен не се изискваше умение или дарба, просто да стоя неподвижна, докато Сандро работеше. Не, истината бе другаде — в онова, което казах на Марко, когато получихме поканата. Гордеех се с великолепното постижение на Сандро и желаех всички да го видят. Дарбата му заслужаваше възхищение. Вълнувах се заради него, все едно бях на негово място, и това малко ме плашеше.

Марко бе прав донякъде. Сандро бе моят художник и исках светът да оцени таланта му и него самия така, както го ценях аз. Не исках да мисля за тези неща, но те бяха факт.

Разбира се, цяла седмица очаквах с нетърпение срещата ни. Не можех да го отрека.

„Липсва ми присъствието на моя приятел, нищо повече — казах си. — Мога да се наслаждавам и на компанията на други хора, не само на съпруга си.“

— Готова ли си? — попита Марко и ме изтръгна от унеса ми. Вече бяхме пристигнали. — Ти май беше някъде далеч…

Отърсих се от мислите си и му се усмихнах.

— Така е. Прости ми, съпруже. Да, готова съм.

Щом влязохме вътре, ни отведоха в приемната на един от горните етажи, който не бях посещавала. Изящна позлатена дърворезба украсяваше тавана, а по стените висяха великолепни гоблени с ярки цветове. Позлатени столове бяха наредени околовръст. Отляво, през високите елегантни прозорци, струеше мека есенна светлина.

— Ето я и нея! Синьора Симонета Веспучи, великата муза на нашия маестро Ботичели — възкликна Джулиано де Медичи, устремил се внезапно към нас. Направи дълбок поклон и ми целуна ръка. — Изглежда, красотата ти ще пребъде във вечността. — Посочи към задната част на стаята, където на статив бе изложен портретът ми. — Написал съм поема по този повод, скромен художествен принос към красотата ти — продължи. — Мога ли да ти я прочета?

— За бога, Джулиано — приближи се към нас Лоренцо. — Моля те, остави Симонета да си почине и да се съвземе. — Предложи ми ръката си, аз се отдръпнах от Марко и я поех. — Портретът е не по-малко красив от дамата, която го е вдъхновила — добави домакинът и ме поведе към статива. — Този път Сандро наистина е надминал себе си, а и как иначе при такъв модел…

Приближихме картината, следвани от Марко. Тогава усетих погледа на Сандро върху мен и се обърнах да го видя. Застанал бе в отсрещния край на стаята и приемаше поздравления — а несъмнено и поръчки — от други приятели на Медичите. Сред тях забелязах Лукреция Донати и мъжа й.

— Трябва да ми нарисувате портрет, маестро Ботичели — измърка тя и докосна ръката на художника. — Нали, мили? — обърна се към съпруга си.

— Каквото пожелаеш, скъпа моя — отвърна търпеливо синьор Ардингели.

Гореща ревност избухна в мен и потече във вените ми като разтопена лава. „Как смее? Я виж как се надува пред него? За каква се мисли? Нима Сандро ще я рисува?“

„Разбира се“ — сепнах се от собствената си реакция. Той имаше правото да рисува всеки, който му поръча портрет, и трябваше да се радвам на успеха му.

Поех си дълбоко въздух и отново насочих вниманието си към портрета. Беше дори по-красив, отколкото помнех. Бях забравила някои подробности — блестящите ми коси и рокля и ослепителното колие, подарък за сватбата от Лоренцо и Клариче.

Обърнах се към Марко, който се появи от другата ми страна.

— Какво ще кажеш, съпруже?

— Майсторска работа, наистина — отвърна с усмивка. — Удивителна прилика.

Щастлива бях, че харесва картината и оценява достойнствата й.

— Радвам се, че мислиш така — заявих. — Истинско доказателство за таланта на създателя й, нали?

Погледнах към Сандро, за да се уверя, че е чул думите ми. Усмивката му бе повече от убедителна.

— Така е — потвърди Лоренцо. — Скоро трябва да му позираш отново.

— Няма по-голямо удоволствие за мен — отвърнах. Не устоях и пак погледнах крадешком към художника. Лицето му се озари в усмивка. Целият сияеше.

Преди празненството да приключи, реших да поговоря насаме с него. Знаех, че времето няма да ни е достатъчно. Никога нямаше да е достатъчно!

Междувременно Лоренцо ме поведе към маса, отрупана с изискани блюда. Вече не виждах Марко.

— Вино? — попита ме домакинът. Кимнах утвърдително и той ми подаде чаша. — Аз също ще пия. Хайде, amici — обърна се към компанията. Всички замълчаха и погледнаха към него… към нас. — Вдигам тост! За нашия великолепен маестро Ботичели и неговата муза, la bella Симонета.

Насъбралите се гости подхванаха призива му и вдигнаха чаши към мен: „За маестро Ботичели и la bella Симонета! Да живее la bella Симонета!“.

— Забелязах — отбеляза Лоренцо след края на наздравиците — че изданието на „Държавата“ от Платон е върнато в библиотеката. Симонета, моля те, кажи ми какво мислиш за книгата.

Ах, тази чудесна Флоренция — никога нямаше да ми омръзне!

19

Въпреки че зимата наближаваше, ноември ни зарадва с прекрасно меко време. Обзета от скука и безразличие, след като сеансите при Сандро приключиха, настоях веднъж да придружа Киара до Меркато Векио[1], за да се поразходя. След дълги увещания тя отстъпи и така, с обикновена вълнена рокля и пелерина, оставила всички скъпоценности у дома, тръгнах с нея из Флоренция.

Поехме по оживените мръсни улици и почти се опирахме до стените на сградите, за да се разминем със забързаните двуколки и каруци. Киара добре познаваше пътя, разбира се, а аз се преструвах, че мога да се оправя и сама. Не изпусках от поглед огромния купол на „Санта Мария дел Фиоре“, щом се появеше между сградите. Знаех, че Меркато Векио не е далеч от Пиаца дел Дуомо и трябва да продължа в тази посока. Навярно всички във Флоренция се ориентираха по величествената катедрала, поне докато опознаят града.

Скоро благодарение на опитната Киара, а не на въображаемите ми усилия, достигнахме многолюдния Меркато Векио, където — както бях научила от Марко или от Сандро — е било мястото на древноримския форум. Откритият площад бе голям и препълнен с наредени нагъсто сергии, а между дървените им подпори беше опънато грубо платно, за да пази стоката от слънце и дъжд. На пазара се продаваше всичко: от пресни плодове и зеленчуци, прясно месо или живи животни до топове плат. Огледах се внимателно, но не открих сергия, на която да се предлагат книги. „Е, не е голяма загуба — утеших се — щом библиотеката на Лоренцо де Медичи е на мое разположение.“

В тесните пътеки между сергиите едва се разминавахме с останалите купувачи; навсякъде се разнасяше невероятен шум — глъч, смях и препирни; търговците се надвикваха един през друг, а купувачите се уговаряха и пазаряха с тях. Жадно поглъщах суматохата и се радвах, че Киара е с мен, за да пазарува; всичко ме развличаше и не можех да й бъда полезна.

Смътно осъзнах, че хората наоколо ме съзерцават, но ми беше все едно. Любопитството им не убягна и на Киара, която неспокойно се озърташе, ала не каза нищо, свикнала на подобно внимание, когато е навън с мен.

— Ако искате да взема нещо за кухнята, мадона, само ми кажете — предложи тя.

Усмихнах се, може би бях изтълкувала неправилно притеснението й. Навярно изпитваше неудобство господарката на къщата да я придружава по време на пазар.

— Помощник-готвачката се грижи чудесно за нас — отвърнах. — Не се безпокой! Радвам се, че излязох да се поразходя.

Киара кимна и аз се понесох безгрижно след нея, докато търсеше лечебни билки и парче кордела, което да пришие на една от роклите ми.

Когато оглеждахме платовете на една сергия, сякаш чух името си.

— Che?[2] — попитах придружителката си. — Не те разбрах, Киара.

— Нищо не съм казала, мадона — погледна ме озадачено тя.

— О! Стори ми се, че ме повика. — Изрекла тези думи, изведнъж осъзнах, че Киара никога не се обръща към мен по име пред другите; рядко го правеше и насаме.

Реших, че ми се е сторило, но отново чух името си. Симонета. Огледах се за познато лице сред тълпата — може би някой от приближените на Медичите. Точно тогава осъзнах, че хората, насъбрали се около мен, не са обичайните посетители на пазара: мъже и жени ме зяпаха открито, а името ми се носеше като шепот: „Симонета. Симонета Веспучи. La bella Симонета.“

Докоснах смутено Киара, която вече бе привършила с покупките.

— Хайде, да си вървим!

Тя се озърна и кимна бързо, щом забеляза обожателите ми. Веднага поехме обратно, а множеството благосклонно ни стори път.

Така, без да се бавим, напуснахме пазара. Свалих копринените си ръкавици, когато ми стана горещо от бързане.

Почти бяхме стигнали до края на площада, когато чух свада зад гърба си. Киара се обърна преди мен.

— Боже мили! — възкликна с досада.

Тогава зърнах двама млади мъже, при това богато облечени, които си крещяха един на друг. Отблизо видях, че и двамата дърпат отчаяно парче синя коприна помежду си. Всъщност то приличаше точно на…

В този миг открих, че държа само една ръкавица в ръце. Навярно другата бе паднала, без да забележа.

— Искала е аз да я вдигна, сигурен съм — заяви русолявият младеж.

— И защо la bella Симонета би оказала благоволение на глупак като теб? — присмя му се вторият, чиято кестенява коса стърчеше изпод шапка с перо. — Какво си въобразяваш… — кресна внезапно, когато другият се пресегна и смъкна шапката от главата му.

Кестенявият пусна ръкавицата и замахна към противника си.

— Как смееш, мръсна гадино… — изсъска.

Не можех да повярвам на очите си, особено когато двамата се сбиха сериозно заради изпуснатата ръкавица. От една страна, исках да си тръгна и да не им обръщам повече внимание, но от друга, изпитвах угризения при мисълта, че някой от тях може да пострада по моя вина — нищо че пораснали мъже се държаха като хлапаци. Тръгнах към тях, без да се замислям.

— Мадона! — напразно подвикна Киара след мен.

Щом видяха, че се приближавам, спряха да се карат и се опитаха да оправят раздърпаните си дрехи.

— Мадона! — обади се русолявият. — Пристъпвате като истинска богиня!

— Дори Пресветата дева би завидяла на красотата ви — намеси се другият, за да не остане по-назад. Тълпата ахна при тези богохулни слова.

Протегнах ръка и пуснах другата ръкавица в нозете им.

— Вземете я! Вече няма нужда да се биете. — После им обърнах гръб и се върнах при прислужницата си: — Хайде, Киара. Да вървим!

Естествено, още на другия ден цяла Флоренция говореше за случая, а всеки от двамината, така и не разбрах имената им, се хвалел, че е рицарят избраник на la bella Симонета. Ако съпругът ми е чул историята, явно е предпочел да си замълчи.

За миг се зачудих дали мълвата е достигнала до Сандро и как я е приел.

[1] Старият пазар (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[2] Какво? (ит.ез.). — Б.пр. ↑

20

Седях унила до Марко в църквата, носехме най-семплите си дрехи — от скъп плат, но тъмни и без излишни орнаменти. В „Сан Лоренцо“ — енорийската църква на Медичите, се разнасяха сподавените ридания на опечалените, които понякога заглушаваха напевния глас на свещеника.

Разстроената Клариче се опитваше да прикрие мъката си и да се държи достойно, както подобава на бъдеща първа дама на Флоренция, макар че овдовялата Лукреция Торнабуони едва ли щеше да й отстъпи охотно мястото си. Тя седеше от другата страна на Лоренцо, наглед безмълвна и студена като статуя, но ако можех да зърна лицето й, по него навярно щях да видя сълзи.

Есента и началото на зимата здравето на Пиеро, бащата на Лоренцо и Джулиано, доста се влоши. Говореше се, че отдавна боледува — виждала го бях само веднъж, тъй като заради състоянието си рядко се появяваше на обществени места, но през ноември стана ясно, че скоро ще ни напусне. И той издъхна точно в навечерието на Коледа, когато християнският свят се готвеше да посрещне Спасителя.

Погребението не беше пищно — макар и почитани като кралски особи, Медичите управляваха републиканска Флоренция и не желаеха да демонстрират излишен блясък.

Ковчегът премина без много шум по улиците на града до траурната церемония в „Сан Лоренцо“, след което щеше да бъде положен в гробницата, поръчана от Лоренцо и Джулиано за баща им.

Клариче най-тежко преживяваше загубата на свекъра си, обичаше го много, а и той бе мил към нея. Посетих я още щом научихме тъжната вест. Стиснах ръката й и я оставих да си поплаче.

Единственият светъл лъч за нея и за Лоренцо в трудния момент беше, че двамата очакваха първата си рожба през лятото. Клариче сподели новината с мен, когато оплакваше свекъра си.

— Бог дал, бог взел, както казва Светото писание — възкликна, обзета от скръб и радост едновременно.

Опитах се да не търся Сандро сред опечалените, но не можах да се стърпя. Ала него го нямаше.

Щом приключи литургията, станахме от местата си, за да поднесем отново съболезнования на близките.

— Много е тъжно, наистина — прошепна Марко, докато чакахме. — Пиеро имаше добра душа и винаги се е отнасял добре с мен, още от детството ми. Любовта му към семейството и градът беше безгранична. — Спря за миг, преди да сниши още гласа си. — И все пак съм убеден, че Флоренция ще бъде в по-добри ръце при Лоренцо. Той е много по-способен от баща си и ще преобрази града изцяло в духа на новата епоха.

— Шшшт! — обадих се. — Да не искаш да те чуят? Клетият човек едва ни е напуснал…

— Винаги съм го почитал, Симонета — добави Марко. — Но това е самата истина и ти я знаеш.

Беше прав, естествено, но нима можех да го призная или изобщо да говоря по въпроса тук и сега? От самото начало Марко ми разказваше за удивителните неща, които Лоренцо де Медичи би искал да постигне във Флоренция, а и в останалите италиански градове. Тогава той въобще не бе споменал името на Пиеро и вече разбирах защо. Лоренцо бе поел повечето от управленските дела заради боледуващия си баща, така че всички културни придобивки на града, както и добрите отношения с други градове държави, се дължаха на обаянието и политическия нюх на сина, и то напълно заслужено.

Сега Лоренцо сам поемаше кормилото на държавата. Наблюдавах го застанал до една от големите колони, които отделяха централния кораб на църквата, как приема съболезнования и благопожелания от най-видните люде във Флоренция. Сълзи блестяха в очите му, но той бе вдигнал високо глава и намираше блага дума за всекиго. Дори в този миг, съкрушен от загубата на обичния си баща, той притежаваше аурата на съвършен политик и нямаше да се раздели с нея през целия си живот.

Пред очите ми се зараждаше нова епоха.

Част втора
Венера
Флоренция, септември 1474 — април 1475

21

Разтворих широко прозореца на спалнята, за да влезе свежият септемврийски въздух. Отвън долетяха звуците на песен, мъже пееха в един глас: „La bella Симонета, ела на прозореца! La bella Симонета, покажи ни омайния си лик!“.

Киара, която оправяше косата ми, изрече с досада:

— Тази седмица идват за трети път.

— Знам — въздъхнах. — Ако някога срещна композитора на песента, ако изобщо може да се нарече така, мисля, че ще му ударя плесница.

— Дваж го удари и заради мен — развесели се Киара.

— Няма да забравя — засмях се.

— Ето, мадона — заяви, щом втъкна последния фуркет в косата ми. — Готова сте! Сега най-добре се покажете на почитателите си, за да ни оставят на мира.

— С Марко скоро тръгваме за двореца на Медичите — подразних я шеговито. — Все ми е едно дали ще престанат.

— Моля ви, мадона — изпъшка Киара. — Направете го заради мен, поне да се успокоят, докато ви няма.

— Добре тогава. — Отидох до прозореца и надникнах навън. Мъжете отдолу избухнаха в овации, щом ме съзряха. — Ето ме! — подвикнах им. — А сега си вървете! — Изпратих им въздушна целувка и затворих прозореца.

— Поне ще бъдат щастливи до сетния си ден и ще разказват на внуците си как la bella Симонета ги е удостоила с целувка някога — заяви Киара.

— Честно казано, това е пълна глупост — казах. — Сякаш никой от тези флорентинци не е виждал жена през живота си.

— Няма да се отървете от тях, мадона. Вече сте легенда!

Беше права — това бе тъжната истина. Трябваше да се вслушам в Лукреция Торнабуони и Клариче де Медичи, които още преди пет години ме нарекоха кралица на красотата във Флоренция.

Тогава не подозирах колко точни ще се окажат думите им. От онзи ден на пазара, когато двама млади обожатели се сбиха заради ръкавицата ми, известността ми нарасна неимоверно. Жените подражаваха на облеклото ми във всичко — стил, кройка, тъкан и цветова гама. Младежите обикаляха покрай дома на Веспучи с надежда да ме зърнат. По-късно се събираха и на групи под прозореца. На прага оставяха подаръци за мен: цветя, поеми, стъклени мъниста, а понякога и по-изискани неща — ръкавици, малки картини, книги и сребърни фуркети.

Започнаха да ми изнасят дори серенади, вричаха ми се в преданост и вечна любов, настояваха да бъдат мои обожатели и кавалери. В началото беше забавно, но после лудориите им взеха да дотягат на всички в къщата.

И това лято както предишните се спасихме от шума, като прекарахме няколко месеца във вилата на Медичите в Кареджи заедно с Клариче, Лукреция и Джулиано. Лоренцо ни посещаваше, когато имаше време, и всички се наслаждавахме на много приятни дни и вечери.

Тази година здравето ми се влоши и се наложи да се приберем у дома по-рано. Последния месец останах за дълго в леглото — пристъпите на кашлица и треска ту се появяваха, ту изчезваха. Макар че, когато се разболях след сватбата, лекарят ме увери, че след време ще свикна с топлия и сух климат на Флоренция, болестта продължи да ме спохожда редовно. Първите години, когато ми ставаше зле, Марко настояваше да се върнем в Генуа, където въздухът щеше да ми помогне. Но аз не желаех и той повече не ми предложи.

Флоренция бе станала мой дом и нищо не можеше да ме убеди да я напусна. Въпреки периодичните прояви на болестта усещах, че разцъфтявам в обществото на Флоренция — сред книги, разговори, изкуство и красота. Животът ми се беше подредил точно както си бях мечтала. Понякога в безоблачния ми свят се прокрадваха и неприятни нотки, но нима не се случваше с всеки?

И тъй, след като се възстанових, Лоренцо и Клариче ни поканиха на вечеря. Приемът щеше да е скромен — само за обичайния кръг приятели. Отново се запитах дали Сандро ще е там.

Отсъствието му винаги ме изпълваше с разочарование. Откакто бе нарисувал портрета ми, ставаше все по-зает. Получаваше поръчки от самия Лоренцо, а също и от много известни личности и фамилии във Флоренция. Когато се появеше на някоя от вечерите при Медичите, двамата разговаряхме, но никога продължително и никога насаме. Дългите следобеди в студиото му и кратките разходки край Арно нямаше да се повторят. Липсваше ми неочакваната близост, възникнала помежду ни. Не престанах да копнея за онези дни, макар че копнежът ми се охлади с времето, или по-скоро проявих здрав разум. Ако толкова му липсвах, нямаше ли да ме търси по-често? Да ме покани отново да му позирам? Защо досега не ме посети като приятел? Може би не се чувстваше удобно — дори в републиканска Флоренция разликата в положението ни беше значителна. И все пак не би ли го направил, ако наистина желаеше да ме види?

„Може би вече не се нуждае от мен“ — помислих си, докато гледах мрачното си отражение в огледалото. Носеше се мълва, че маестро Ботичели е нарисувал малък портрет на Лукреция Донати Ардингели по настояване на Лоренцо де Медичи. Някои твърдяха, че предполагаемата почтена матрона е изобразена като Ева, а други — като Саломе, която танцува гола пред Ирод, но il Magnifico държал скандалната картина в покоите си, далеч от чужди погледи. Чудех се откъде ли идваха слуховете, след като никой не бе виждал картината. Навярно беше поредната измислица на флорентинското общество. Независимо дали историята беше вярна или не, намразих още повече дона Ардингели.

Може би приятелството ни със Сандро винаги е означавало повече за мен. Колко наивна съм била!

И макар че винаги се надявах да видя маестро Ботичели, всъщност отдавна бях престанала да копнея за нещо повече.

Но онази вечер, сякаш за да ме опровергае, той бе там.

Лоренцо ме въвлече в разговор със свои приятели за друго произведение на Платон, наскоро преведено от Анджело Полициано. Бях изгълтала жадно книгата още щом ми попадна в ръцете. Дори по време на обсъждането не изпусках Сандро от поглед. Понякога ми се струваше, че ме наблюдава, но винаги, макар и трудно, устоявах на изкушението да проверя дали подозренията ми са основателни.

Сякаш прочел мислите ми, Лоренцо скоро махна с ръка на Ботичели.

— Сандро — повика го. Творецът се извини на дона Ардингели, с която говореше, за да се присъедини към нас. При тази гледка почти се изприщих от ревност. — Разкажи на приятелите ни за последната поръчка, която си приел. Едва ли са чули новината.

Сандро кимна леко на компанията, преди да отговори. Дали така ми се стори, или наистина задържа погледа си там, където бях хванала Лоренцо под ръка?

— Вярно е, тази поръчка е много голяма чест за мен и с радост я приех — заяви. — Възложиха ми да нарисувам картина за един от параклисите на „Санта Мария Новела“[1].

Разнесе се хор от възторжени възгласи.

— И какъв ще е сюжетът на картината? — попита Марко. Изглеждаше облекчен от смяната на темата, тъй като не бе чел книгата, която всички обсъждахме.

— Поклонението на влъхвите[2] — отвърна Сандро, наклонил глава към Лоренцо. — Идеята е на моя високоблагороден приятел.

— Така е — потвърди домакинът. — Темата ми е любима. Познавам я от великолепните фрески в нашия параклис, с които съм израснал.

— Разбира се — добави художникът, а по устните му се плъзна лека усмивка.

Хрумна ми, че Тримата царе[3] са единствените заможни хора в Библията, които са влезли в царството небесно или поне се споменават с добро в Светото писание. Навярно затова темата беше предпочитана от Медичите. Сведох глава, за да прикрия усмивката, разляла се внезапно по лицето ми, а когато погледнах Сандро, той ми намигна съучастнически, сякаш отгатнал мислите ми.

— Станал сте много известен, маестро Ботичели — обади се Томазо Содерини, който също неотдавна бе възложил поръчка на художника. — Както би могло да се очаква. Несъмнено печелите достатъчно, за да се ожените и да създадете семейство.

Смехът, който напираше в мен, мигом угасна.

— И аз така предполагам, синьоре — отвърна Сандро с пресилена усмивка. — Но скоро не смятам да се женя. Работата ми е ревнива господарка.

— Нали Христос и апостолите ни учат, че женитбата е благословена от бога? — продължи синьор Содерини. — Няма ли да е по-добре за вас да има кой да се грижи за дома?

— Щом толкова настоявате, синьоре — усмихна се широко Ботичели — нека ви разкажа какво ми се случи една нощ. Сънувах, че съм женен, и се събудих от мъка и отчаяние. Толкова се уплаших от този кошмар, че бродих до зори из улиците на Флоренция, за да не заспя отново!

Мъжете наоколо гръмко се разсмяха, в това число и синьор Содерини. Аз също се присъединих към тях, но се смеех по-скоро от облекчение. Тъкмо тогава Сандро срещна погледа ми и го задържа по-дълго от обичайното. Потреперих от искреността в очите му.

— А, ето го момчето ми! — гордо възкликна Лоренцо.

Наведе се да прегърне детенцето, хванало края на бащината си туника — двегодишния Пиеро. Скоро дотърча и четиригодишната Лукреция, която навярно ревнуваше заради вниманието към братчето й.

— Татенце! — извика малката.

Лоренцо нежно я погали по русите къдрици.

— И моята principessina[4] — добави нежно той.

Клариче се появи иззад съпруга си.

— Искаха да пожелаят лека нощ, преди да си легнат — обясни. — Хайде, деца. Време е да си кажете молитвите и да спите.

Лукреция остави баща си и дойде при мен, като обгърна талията ми с ръчички по детски.

— Синьора Симонета — сериозно ме погледна с тъмните си очи — един ден ще бъда дама, ще нося красиви дрехи като вас и ще празнувам цяла нощ!

Засмях се и се наведох, пуснах ръката на Марко, за да я прегърна.

— И наистина ще бъдеш — рекох. — Най-красивата дама на всички празненства!

Откакто се роди Лукреция, майка й често ми я водеше на гости, а когато поотрасна, се превърнах в нейна любимка. Тъй като още нямах собствена рожба, обичах да прекарвам време с децата на Лоренцо и Клариче, въпреки че това само подсилваше болката ми от неизживяното майчинство, особено напоследък.

— Хайде, Лукреция — подкани я отново майка й. — Докато станеш дама, трябва да си лягаш навреме.

— Може ли синьора Симонета да ме сложи в леглото? — попита малката.

— Разбира се, ако искаш — засмях се.

Изчаках Лукреция да пожелае лека нощ на баща си и я поведох към детската стая. Клариче ми хвърли признателен поглед през рамо.

Тя настани малкия Пиеро в легълцето му, а в това време бавачката помогна на Лукреция да си облече чиста риза. Едногодишната Мария-Магдалена, най-малкото дете на Медичите, вече си беше легнала и пляскаше от радост, че вижда братчето и сестричката си.

— Хайде, мадона Лукреция — подхванах, когато момиченцето се покатери върху леглото — насън ще бъдеш феята на празненствата.

— Наистина ли? — попита тя.

— Не се и съмнявам.

Лукреция заспа почти веднага и излязох на пръсти от детската стая. Клариче ме наблюдаваше от вратата.

— Благодаря ти! Ти си чудесна!

— Тя е цяло съкровище — отвърнах. — Ако само… — изрекох мъчително, без да погледна приятелката си.

— Навярно още има надежда — промълви тя. — Ами да, ти си едва на… колко… двайсет и две?

Сниших глас, макар че никой не би могъл да ни чуе:

— О, Клариче, вече губя надежда. Вече пет години, откакто сме женени, и все още не мога да зачена. Пет години полагаме усилия. И пак нищо!

— Ами ако вината е у него? Може би някакъв грях тежи на душата му.

— Не знам дали бог ни наказва по този начин, независимо какво говорят свещениците. — Поклатих глава. — А и двете добре знаем, че жената винаги е виновна. Дори да не е…

Клариче присви устни, тя никога не изостави традиционното си римско възпитание в полза на по-свободните възгледи на съпруга си, макар че Лоренцо бе достатъчно религиозен.

— Както и да е — добави, решила да не влиза в спор — не бива да губиш надежда никога, Симонета. Бог може да ви благослови след време.

— Дано си права. — Хвърлих последен поглед към детската стая, преди да се върнем на празненството.

Имаше нещо, което не можех да призная на Клариче, чиято къща бе пълна с деца, а съпругът й поддържаше любовница: усещах, че Марко е разстроен, задето не успях да му родя деца — или по-точно син и наследник. Разбира се, той никога не ме упрекна, но напоследък — бях скрила този факт от приятелката си — все по-рядко идваше в леглото ми, навярно разочарован от мен. Наистина наскоро бях болна, но това оправдание не звучеше сериозно. Предната нощ се бяхме любили за пръв път след оздравяването ми, но Марко се държеше някак хладно, сякаш го правеше повече като дълг, отколкото за удоволствие.

Клариче също си имаше своя болка. Година след Лукреция се сдоби с близнаци, починали часове след раждането, а само преди седмици роди дъщеря, която живя няколко дни. Тази вечер бе първата й поява в обществото и макар че в очите й се четеше тъга, щеше да продължи напред с вяра и Дух.

Може би беше права. Не биваше да се предавам.

Постарах се да отхвърля мрачните мисли. Бях на прием, даден от най-скъпите ни приятели, а трудностите в семейния ми живот — реални или въображаеми — можеха да почакат.

[1] Първата голяма базилика и главната доминиканска църква във Флоренция (XIV-XV в.) с елементи от готическата ранната ренесансова архитектура. — Б.пр. ↑

[2] Ботичели използва Козимо Старши Медичи и синовете му Пиеро и Джовани за образите на влъхвите. На картината са представени и внуците на Козимо — Лоренцо и Джулиано, както и самият художник. — Б.пр. ↑

[3] Тримата мъдреци (маги) — общоприетото название на влъхвите Гаспар, Мелхиор и Балтазар, поднесли даровете си (злато, тамян и смирна) на малкия Исус Христос на Рождество. Едва през Средновековието им се приписва царски сан. — Б.пр. ↑

[4] Малка принцеса (ит.ез.). — Б.пр. ↑

22

Тъкмо си взех чаша вино и се канех да се присъединя към Клариче и нейните приятелки, когато чух зад гърба си глас, който едва ли можех да сбъркам:

— Мадона Симонета.

Обърнах се и Сандро ми направи поклон.

— Маестро Ботичели — изрекох, устояла на изкушението да го нарека по име. Изминали бяха години, а още спазвах това правило. — Не успях да ви поздравя по-рано. Изглеждате много добре.

— А вие сте все така красива, макар че е излишно да ви го казвам. Мисля, че сега сте още по-красива от времето, когато ви рисувах.

Искрено се зарадвах на комплимента — от неговите уста винаги звучеше различно.

— Може би съм като хубавото вино, което става по-пивко с годините.

— Така е.

Разговорът сякаш приключваше и това ме подразни. Защо ме бе потърсил, само за да разменим обичайните любезности и нищо повече? Искаше ми се да го попитам, но се въздържах.

— А сега, ако ме извините…

— Почакайте — заяви припряно художникът. — Всъщност се надявах да поговорим. Насаме! — Последната дума ускори пулса ми, макар Сандро да добави: — Ако изобщо можем да сме сами сред толкова хора…

— Може би в тълпата никой няма да ни чуе — добавих. — Чудя се какво налага тази поверителност.

Сандро ме придърпа настрани.

— Въпросът е деликатен.

— Нима? — попитах. Сърцето ми заби лудешки от тази близост. — Тогава едва ли е подходящо да го обсъждате с жена.

По лицето му се изписа огорчение.

— Умолявам те, Симонета. Не се дръж като изтънчена дама с мен!

Трябваше да го смъмря, задето си позволява да говори свойски с мен пред другите, но не го направих — може би защото най-сетне ме назова по име, или понеже отдавна копнеех за тази интимност.

— Добре — казах накрая. — За какво става дума?

— Бих искал да ми позираш.

— Това ли било — добавих. — След като веднъж съм го правила, не разбирам защо трябва да е толкова тайно сега. Изглежда, ме търсиш само когато искаш нещо от мен.

— Ти не ме остави да довърша — продължи. — Не си права, Симонета. Разговаряме всеки път, щом се видим. Ако можехме по-често да се срещаме, не би имало по-щастлив човек от мен.

— Но тогава защо… — Думите ми секнаха. Знаех, че е прав, с него общувахме точно както подобава на хора с различно обществено положение. Може и да жадувах за по-голяма близост — като от времето, когато рисуваше портрета ми, но всъщност нямах правото да очаквам повече. Вината не беше негова.

— Този път картината ще бъде много по-различна — поясни. — Затова и въпросът е деликатен.

— Какво ще изобразява? — попитах, затаила дъх от вълнение.

— Раждането на Венера от морските вълни — сниши глас Сандро. — Вече си представям как ще изглежда. И единствената жена, която бих нарисувал като Венера, си ти!

За миг останах безмълвна. Спомних си какво ми беше казал веднъж, докато работеше над портрета ми: „Ти си моята муза, Симонета. Друга не познавам“.

Не надхвърляха ли думите му най-смелите ми мечти?

— Разбирам — заявих, докато се опитвах да се овладея. — Въпросът е деликатен, защото Църквата би заклеймила подобна творба, ако научи за нея, нали?

Художникът махна с ръка.

— Може би, но нямах това предвид. Не, аз… как да ти обясня… Представям си Венера, която се ражда от морската пяна с поздрав към света. Тя трябва да бъде — погледна ме смутено — гола.

Отново замълчах, но този път причината бе различна.

— Значи искаш — промълвих — да ти позирам в студиото без нито една дреха, и то пред твоите помощници…

— Не, не — прекъсна ме. — Не бих го поискал от теб… в никакъв случай. Там ще бъда само аз.

— Още по-зле тогава — добавих. — Поне в очите на съпруга ми. Нали не мислиш, че Марко би одобрил идеята?

— Едва ли. Затова питам теб, а не него.

Засмях се, но в гласа ми прозвуча горчивина.

— Веднъж ми каза нещо подобно, доколкото си спомням. Може би не знаеш какво е отношението към жените в света, маестро Ботичели.

— Моля те, Симонета — възкликна. — Обещай ми, че ще си помислиш. Знам, че желанието ми е странно и доста неуместно, но… не мога да се избавя от това видение, твоята фигура ще е в центъра на картината.

— Мога да си помисля, щом настояваш, но…

Художникът отново ме прекъсна:

— Ако успея да завърша тази творба така, както е във въображението ми, ще бъде великолепна. Нещо ново, което светът още не е виждал. — Замълча. — Но не бих могъл да се справя без твоята помощ.

— Сигурно има и други жени… модели на художници, които…

— Не — настоя Сандро. — Само ти можеш да бъдеш Венера!

Останах безмълвна, омагьосана от пламъка в очите му.

Чувствах, че ако не отместя поглед, бих изпълнила всичко, за което ме помоли — без изключение. Съмненията, които ме терзаеха през последните години, взеха полека да изчезват. Нима и двамата през цялото време сме чакали и жадували едно и също? Да възобновим предишната си връзка?

— Добре, ще си помисля — отвърнах тихо, свела очи.

Плаха, облекчена усмивка озари лицето му.

— Grazie mille[1], Симонета! — възкликна. — Не бързай! Навярно ти трябва време да свикнеш с идеята. Ще работим така, както ти е най-удобно.

— Нищо не обещавам, маестро.

— Разбирам — заяви. После пое ръката ми и я целуна. — И запомни, Симонета — добави — макар и рядко да се срещаме, не минава ден, в който да не мисля за теб.

Направил това невероятно признание, Сандро се оттегли.

Вечерта лежах будна в леглото, след като се бяхме любили с Марко — много набързо, тъй като си беше пийнал повече вино. Кратките му отривисти движения отдавна не ми доставяха удоволствие. Дори мисълта, че може би точно тази нощ ще зачена дете, не ми носеше радост и надежда.

Не можех да заспя, защото в мислите ми витаеха настойчивите думи на Сандро.

Какво трябваше да сторя? Молеше ме за нещо напълно неприемливо. Картините е голи женски тела не бяха събитие, но за тях не позираха високопоставени дами. И Марко не би го позволил. Той така и не успя да преодолее своята неприязън към маестро Ботичели, сякаш бе усетил близостта, породила се някога между мен и художника.

Ако все пак приемех предложението, щеше да стане без знанието и съгласието на съпруга ми. Нужно бе да го запазя в тайна. Можех ли да го направя? Коя жена крие такива неща от мъжа си? И наистина ли си струваше? Ами ако Марко узнаеше истината? Досега не се бе държал сурово към мен на думи или дела, но този грях никога нямаше да ми прости. Щеше да се разгневи, и с право.

Дори самото предложение на маестро Ботичели би го извадило от равновесие.

Позабравеното чувство за вина, което оставиха у мен сладостните мигове, прекарани в ателието на Сандро, отново нахлу в душата ми, след като дълго го бях таила в себе си. Още тогава отношенията ми с художника изглеждаха на ръба на допустимото, което бе несправедливо към Марко. Как бих могла сега да предприема подобна стъпка и да го лъжа?

Опитах се поне за миг да не мисля за Сандро и чувствата му. Какво ли всъщност желаех?

Исках да го направя. Да позирам — гола или не, за тази вълнуваща творба, сътворена от въображението на Сандро. Исках да бъда част от нея. Да му помогна да осъществи идеята си. И защо не, ако така щяхме да възкресим старото си приятелство? Поне това трябваше да си призная: художникът ми липсваше и исках да прекарвам с него повече време, отколкото благоприличието позволяваше.

Но как? Можех ли да го сторя? Да сваля всичките си дрехи пред него, за да ме обгърне с поглед цялата — от глава до пети? Можех ли да му позволя да зърне онова, което само съпругът ми имаше право да вижда?

Топлина обля тялото ми. Не само можех, но и силно го желаех.

Дълго се мятах в леглото. Марко, упоен от алкохола, изобщо не помръдваше. В един миг сънят ме надви и в тревожното ми съзнание изплуваха странни видения, от които на следващия ден си спомнях само откъслечни образи: оживели картини и багри във вихрен танц… Сандро ме вика, а аз тичам… Не знаех дали бягам от нещо или тичам към него.

[1] Хиляди благодарности (ит.ез.). — Б.пр. ↑

23

Следващият ден течеше мудно, докато се суетях из къщи сама. Искаше ми се Марко да е тук, за да се разсея от мислите си — в главата ми се въртяха безброй въпроси, оправдания и страхове. Но той беше в банката на Медичите с Лоренцо, както почти всеки ден. Не знаех дали наистина уреждат търговски дела, или се занимават с политически кроежи. Когато го питах, Марко настояваше, че не иска да ме „отегчава“ с работата си. Накрая престанах да се интересувам.

Почетох малко и обсъдих с домашния готвач менюто за вечеря: риба и пресни зеленчуци, както и безсолен тоскански хляб, с който така и не успях да свикна. Очаквах с нетърпение да седна на масата с Марко, след като дълго време бях отделена от него заради болестта си.

Часът за вечеря наближаваше, а от мъжа ми нямаше и следа. Чаках го в дневната, като често откъсвах поглед от книгата и поглеждах през прозореца.

Скоро готвачът дойде и ме попита:

— Извинете, мадона. Да поднеса ли вечерята, макар че господарят още не се е прибрал?

— Да — отвърнах след кратко колебание. — Сложи масата, щом всичко е готово! Той навярно ще се върне скоро.

Но времето минаваше, вече се мръкваше, а Марко още го нямаше.

— Всичко е готово, мадона, както пожелахте — заяви помощник-готвачката, щом влезе притеснено в дневната.

Въздъхнах и станах от мястото си.

— Много добре. Ще вечерям, няма да го чакам.

Макар че не ми личеше, вече се тревожех. Никога досега Марко не се беше бавил толкова. И без да ми каже дума! Ако го бяха задържали на работа, щеше да прати известие.

Вечерях сама в трапезарията и се стараех да не обръщам внимание на неспокойните мисли, които ме глождеха. Едва ли беше нещо сериозно. Просто бе загубил представа за времето.

Привърших скромната вечеря, качих се горе и се приготвих за лягане, но Марко още го нямаше, а нощта напредваше.

„Може би трябва да пратя вест на Лоренцо и Клариче и да ги попитам дали са го виждали — помислих си, докато Киара разпускаше косите ми. — Навярно Марко е зает тази вечер, но е пропуснал да ми каже. Ако е така, Лоренцо ще знае.“

Все пак се отказах от намерението си. Не биваше да изглеждам в очите им като нетърпелива и прекалено загрижена съпруга. Марко едва ли би закъснял без причина.

„Дано да е така — помислих си с известно раздразнение. — Бог да му е на помощ, ако е останал някъде да се весели, без да ми каже, а на мен какво ли не ми минава през ума. Похабихме и толкова храна заради него, поне да се беше обадил. Можех да поканя Клариче и децата на вечеря, така щях да имам компания.“

Навярно съм се унесла — предната нощ бях спала лошо — защото внезапно ме стреснаха силни крясъци откъм улицата.

Веднага се изправих. Едва ли бяха досадни обожатели, решили да ме ухажват в този късен час и да вдигнат цялата къща на крак. Когато пипнешком потърсих Марко в тъмното, открих, че леглото е празно. Все още не се беше върнал у дома.

Скочих от леглото, набързо си облякох пеньоара и слязох долу, а в този миг на вратата се потропа. „Боже мили, сигурно е вест за Марко!“ Нещо ме стисна за гърлото. Ами ако се беше случило нещо… не трябваше ли да разбудя родителите му? Повече не можех да чакам, отидох до вратата и широко я разтворих.

Пред мен стояха съпругът ми и Джулиано де Медичи — всъщност беше пресилено да се каже, че „стояха“. По-малкият брат от Медичите беше прехванал през кръста Марко, за да не падне, макар че и двамата едва се държаха на краката си. Мъжът ми бе сложил ръка на рамото на приятеля си. Джулиано се клатушкаше, притворил очи, а на лицето му бе изписана лигава пиянска усмивка.

Премигна и се ококори, щом ме видя на прага.

— Симонета — възкликна и побутна Марко. — Събуди се, Веспучи. Виж… ж-ж-жена си — изрече провлечено.

Съпругът ми с мъка отвори очи.

— Ти ли си, Симонета? — попита ниско, с променен от алкохола глас. — Може ли… да ни отвориш вратата?

— Вече съм я отворила — казах. — Нали съм тук.

Вместо да осъзнаят глупостта си, мъжете избухнаха в смях.

— Влизайте бързо! — наредих ядосано. — Съседите отдавна спят, глупаци такива! — Пресегнах се и дръпнах Джулиано вътре. Той се спъна на прага и повлече съпруга ми след себе си. — А ти, Марко, не вдигай много шум, ще събудиш родителите си!

Мъжът ми сви виновно рамене и едва не се прекатури.

— Мадона? Чух гласове…

Обърнах се и видях Киара, която триеше сънливо очи, макар че вече бе разбрала какво става.

— Повикай слугата на съпруга ми — наредих й — и приготви една от допълнителните спални. Съмнявам се, че любезният кавалер Джулиано е в състояние да се прибере у дома си тази нощ.

Киара безмълвно се подчини.

— Да ти призная, Марко, цяла вечер се тревожа, задето не се прибра. — Знаех, че не е в състояние да вникне в думите ми, но не можех да се спра. — А ти си гулял с него, така ли? — посочих гневно приятеля му. — Мислех, че имате повече ум!

— За бога, Марко — запелтечи Джулиано — Симонета е много красива, нали? Ако не беше твоя жена, щях да я обладая още тук, в коридора…

Пресегнах се и му ударих плесница, при което той залитна, но не се смути особено. За съжаление, виното бе развързало езика му.

— Кажи ми, amico — продължи гостът, като прегърна през рамената подпрелия се на стената Марко — наистина ли жена ти е божествена в леглото? Дали я бива като любимата ти блудница, онази французойка… как й беше името…

Името на французойката не можах да чуя, защото думите на Джулиано ехтяха като тътен в ушите ми отново и отново. Любимата ти блудница. Любимата ти блудница. Любима… блудница…

Блудница!

Обърнах се и почти се сблъсках с Киара и Джовани — слугата на Марко.

— Разкарайте ги оттук и ги сложете да спят — наредих. — Идва ми до гуша от тях. — Запътих се към вратата, но се върнах. — И се погрижете съпругът ми да не спи в леглото ми.

— Но, мадона — възрази Киара — приготвила съм само една стая.

— Тогава приготви втора — отсякох — а може и двамата да спят заедно. Все ми е едно.

След тези думи се качих в спалнята си, залостих вратата и се приготвих за още една безсънна нощ.

Събудих се на разсъмване с ужасно главоболие и сухи, зачервени очи, сякаш самата аз бях препила. Цяла нощ думите на Джулиано дълбаха съзнанието ми и почти не мигнах. Макар подхвърлени небрежно и в пиянска самозабрава, те преобърнаха целия ми живот. Любимата ти блудница, онази французойка…

Бях повярвала като наивна глупачка, че Марко ми е предан. И защо не? Имах ли основание да мисля другояче? Той ме обичаше лудо; любехме се редовно и с наслада; поддържах уютен дом и с радост посрещах гости; бях добре приета сред неговите приятели. За какво ли би могъл да ме упрекне? Какво му липсваше? И какво ли още би трябвало да сторя?

Нима не минавах за най-красивата жена във Флоренция? У дома нямахме мира от песните на обожателите ми, които мечтаеха само да ме зърнат или да получат знак от мен. Възможно ли бе онази французойка — блудницата — да е по-красива от мен? Едва ли, защото не бях чувала да се тълпят пред дома й, за да й отдадат почит. Която и да бе тя.

Какво повече би могъл да търси Марко у една жена от онова, което вече имаше?

Тогава ме осени прозрение: „Каква полза, че съм най-красивата жена във Флоренция, щом съпругът ми изневерява?“.

И се разридах.

В един миг реших, че е по-добре да стана, да се облека и да хапна нещо. Рано или късно щях да срещна съпруга си — все пак живеехме в една и съща къща.

Отворих вратата на спалнята и повиках Киара. Тя дойде, помогна ми да се облека и нагласи косата ми, сякаш нищо не се е случило. През цялото време мълчеше и ми хвърляше разтревожени погледи в огледалото, тъй че без малко щях да й се разкрещя. Разбира се, тя нямаше никаква вина. Прехапах си езика, за да не излея гнева си върху Киара. Тя бе най-преданата ми приятелка у дома. Може би единствената.

Когато слязох в трапезарията, видях, че помощник-готвачката вече е приготвила закуска — хляб, сирене и студено месо. Храната беше повече, явно готвачите се бяха подготвили и за госта.

Отпуснах се на стола и за миг затворих очи. Бях ядосана и на Джулиано — за грубия му непочтителен тон, а и защото се изпусна пред мен за нещо, което не биваше да знам. А може би трябваше да съм му признателна, че ми отвори очите. Благодарение на него започнах да опознавам съпруга си, без наивността да замъглява погледа ми. Очевидно съм била твърде лековерна по отношение на Марко. Ала вече прозрях истината.

Знаех, че съм безсилна. Бяхме женени пред бога и ако съпружеската изневяра бе основателна причина за разтрогване на брака, едва ли щяха да останат семейства по света.

Все пак блаженото незнание беше за предпочитане.

Отворих с въздишка очи и мълчаливо се заех със закуската.

Не след дълго чух стъпки по коридора и някой се прокашля. Щом вдигнах поглед, видях Джулиано де Медичи. Носеше изпоцапаните си дрехи от предната вечер, а на умореното му, изпито лице бе изписано овчедушно изражение.

— Синьора Веспучи — изрече, наклонил глава към мен.

— Синьор Медичи — отвърнах на поздрава, без да ставам от мястото си. Направих известна пауза, достатъчно дълга, за да се почувства неудобно гостът, преди да го поканя да седне. — Заповядай на масата — добавих накрая. — Закуската не е изобилна, но ще ти стигне да заситиш глада си.

Мъжът седна, като остави празен стол помежду ни. После взе да пълни чинията си. Изглежда, бе прегладнял след среднощния гуляй.

— Трябва да ти благодаря за гостоприемството — изрече. — Ти наистина си светица!

— Снощи едва ли беше в състояние да се прибереш у дома си — отвърнах рязко. Знаех, че постъпвам нелюбезно, но не можах да се въздържа.

Сякаш прочел мислите ми, той заговори:

— Бих искал да ти се извиня, Симонета. От цялата си душа! Поведението ни снощи, по-скоро моето, беше отвратително. Съзнавам, че много съм те обидил.

— Така е — потвърдих. — Предполагах, че Лукреция Торнабуони е възпитала сина си достатъчно добре, за да не използва подобен език пред жената на свой приятел.

— Да — изчерви се Джулиано. — Тя би си помислила същото и дълбоко би се срамувала от снощното ми поведение. Срамувам се и аз! Опозорих името си и честта на дама като теб. Най-смирено те моля за прошка! Нищо не може да ме извини, разбира се, но алкохолът, както знаеш, променя мъжа. Това не бях аз наистина.

Усетих, че омеквам пред умолителния му поглед.

— Прощавам ти — добавих — но се моля да не се повтори.

Думите ми видимо го облекчиха.

— Уверявам те — заяви.

— Чудесно. А сега си хапни добре. Ще бъда лоша домакиня, ако те изпратя гладен.

Красивият гост ме дари с обичайната си чаровна усмивка и се залови със закуската.

На Джулиано можех лесно да простя. Но не и на съпруга си.

Скоро Марко се появи на прага, преоблечен с чисти дрехи, които само подчертаваха ужасния му вид. Без съмнение си личеше, че се е почерпил повече предната нощ.

— Симонета — поздрави ме, като отбягваше погледа ми. — Джулиано, надявам се, че си спал добре.

— Чудесно дори. Дължа го на гостоприемната ти съпруга — отвърна гостът.

— А ти как спа, Марко? — попитах нежно, но с неприкрита ирония. — Навярно чудесно благодарение на алкохола. При всички случаи много по-добре от съпругата си.

Настъпи неловко мълчание, поне що се отнася до Марко. Продължих закуската си, сякаш той не съществуваше.

След кратко колебание мъжът ми зае празния стол до Джулиано. Взе си само малко хляб.

— Не ти ли се нрави храната, съпруже? — попитах. — Да помоля ли готвача да ти приготви нещо друго?

Марко сгърчи лице и поклати отрицателно глава.

— Благодаря. Не съм гладен.

— Разбирам — добавих, без да крия усмивката си.

Щом лакомо погълна закуската си, Джулиано се изправи.

— Отново ти благодаря, синьора Веспучи, задето ми даде храна и подслон. — Целуна ми ръка. — Надявам се, че скоро ще се видим пак, но при… по-приятни обстоятелства.

— Разбира се — усмихнах се. — Всичко вече е минало, добри ми синьоре.

Гостът се поклони и се сбогува, очевидно не желаеше да бъде свидетел на бурята, която щеше да се разрази между мен и съпруга ми. И все пак за нищо на света не бих подхванала първа разговора.

Не след дълго Марко се прокашля и наруши мълчанието:

— Симонета…

— Да? — попитах с интерес. — Искаш нещо да ми кажеш ли, съпруже? Май има какво… Или по-скоро ми дължиш обяснение — разсмях се. — Трябва да поговорим за много неща, струва ми се.

— Ами… да. — Извърна очи. — Съжалявам.

— За какво по-точно, Марко?

— Съжалявам, че се прибрахме у дома в такова състояние и се държахме по този начин. Събудихме те по никое време…

— Нима? — попитах. — А какво ще кажеш за френската блудница, при която си бил? И за нея ли съжаляваш?

Лицето му почервеня.

— Съжалявам, че трябваше да го чуеш. Джулиано беше пиян — всъщност и двамата бяхме, и не знаеше какво говори, нито пред кого.

— Виж ти, за какво съжалявал! — повиших тон. — Не си искал да стига до мен срамната ти история. И да науча, че ми изневеряваш — изкрясках. — Да, без съмнение съжаляваш, че най-сетне съм узнала истината.

— Симонета — обади се. Пресегна се да хване ръката ми, но аз ядосано я дръпнах. — Не исках да те засегна. Това няма нищо общо с теб.

— О, така ли?

— Ти не разбираш — сниши гласа си.

— Прав си, не разбирам — отвърнах. — Нищо не разбирам. Не ти ли стигам? Не ти ли доставям достатъчно удоволствие? Може би не.

— Не става дума за това, Симонета. Кълна ти се.

— Тогава за какво? — настоях.

— Какво очакваш да ти кажа? — избухна. — Всичко започна, когато се разболя. Джулиано искаше да ме поразведри и ме заведе на едно място. Познаваше съдържателката. Там се запознах с една куртизанка и се позабавлявах. Какво друго ми оставаше? Ти беше болна. Всеки мъж си има потребности, Симонета.

— Да, разбира се — отвърнах презрително. — Излиза, че мъжете са като животните. Когато съпругата ти, която уж обичаш лудо, лежи болна у дома, ти прелюбодействаш с първата уличница, която…

— Как се осмеляваш да ми говориш така? — викна Марко и удари с юмрук по масата. — Няма да го търпя!

— А нима аз трябва да търпя посещенията ти при онази блудница и да те приемам в леглото си, когато се върнеш?

— Да — почти изкрещя той. — Защото си моя жена и така е устроен светът… Аз съм мъж и господарят на дома и ще правя каквото си искам.

В стаята надвисна тишина. Сигурна бях, че слугите подслушват зад вратите, но ми беше все едно. Станах рязко от масата — не исках да си проличи, че цялата треперя от гняв, отчаяние, мъка и ревност…

— Както желаеш — отвърнах. — Странен човек си, Марко Веспучи. И най-красивата жена във Флоренция не ти стига… Жал ми е за теб!

Обърнах му гръб и изхвърчах навън, преди да ми отговори. В бързината едва не се сблъсках с майка му.

— Симонета! — смаяно извика тя. — Чух крясъци… какво се е случило?

— По-добре попитайте сина си — отвърнах троснато и се оттеглих.

24

Не знаех къде да отида, така че се затворих в покоите си. Беше ми все едно дали Марко отново ще напусне къщата, или ще остане. Едва ли скоро щях да го пусна в спалнята си, да не говорим за леглото.

По-неприятното беше, че Марко бе прав. Така бе устроен светът. Мъжете излизаха да търсят удоволствие другаде, а ние, съпругите, трябваше да си затваряме очите и да не говорим за това. Очакваше се винаги да бъдем на разположение, сякаш нищо не се е случило. И нищо не се е променило.

Припомних си с горчиво чувство на угризение как бях съжалила Клариче онази нощ, когато съпругът й бе поканил любовницата си на вечеря. Изпитвах състрадание и гняв заради приятелката си, но бях убедена, че никога няма да изпитам тази болка. Тогава тя ме нарече наивна глупачка и се оказа права.

„Защо ми е красотата, щом не може да ме предпази от подобно унижение? Каква полза да бъда желана от всеки, който ме зърне, когато собственият ми съпруг ми изневерява? За какво ми е прокълнатата хубост? Нима ми е донесла нещо повече от отчаяние?“

Изведнъж се сетих къде витаеха мислите ми предния ден, когато още гледах на живота с други очи.

Маестро Ботичели искаше да му помогна. Сподели, че е замислил голямо произведение на изкуството, а аз щях да бъда централна фигура в него.

Ето че открих отговора на моя въпрос. Вече знаех каква е ролята на красотата. Да създава шедьоври!

Лека усмивка се плъзна по устните ми. Да, щях да го направя. Щях да позирам за него — гола, както съм се родила. Ако Марко не се срамуваше да спи с блудница, защо пък аз да се свеня от много по-леко прегрешение?

Не бих му позволила да ми попречи. Просто щях да го направя. Нямаше да крия действията си от него, нито да му съобщавам за намеренията си. Никога нямаше да узнае. А ако все пак разкриеше истината, нима не бе устроен така светът — красивите жени да бъдат вдъхновение за великите художници?

Намерих къс хартия и драснах кратка бележка: „Ще го направя. Кажи ми само кога започваме. Симонета“. Помолих Киара да отнесе посланието на маестро Ботичели. Тя ме изгледа въпросително, но изпълни заръката. За моя изненада и удоволствие, се върна почти веднага със запечатан отговор. Благодарих й, а тя се поклони и излезе, без да каже и дума.

Отворих с нетърпение писмото и видях, че не е по-дълго от моето: „Grazie mille, Симонета. Ще ти бъда вечно признателен. Ела утре следобед и ще започнем“.

Беше се подписал като мен — само с малкото си име. Сандро.

Притиснах хартията до гърдите си и в този миг по лицето ми се разля широка усмивка, а странна, неудържима радост изпълни душата ми. Знаех, че вляза ли на другия ден в ателието му, ще престъпя граница, от която няма връщане назад. Но ми беше все едно. Всъщност дори жадувах този миг.

Вечерта Марко отново благоразумно се оттегли в една от допълнителните спални, не го видях и на другата сутрин. Толкова по-добре. Нямаше какво да му кажа. Знаех, че скоро трябва да намеря начин да загърбя станалото и да продължа да бъда негова съпруга във всяко отношение. Но още не бях готова.

Малко преди един часа се отправих към ателието на маестро Ботичели. Небрежно подхвърлих на Киара къде отивам, въпреки че тя несъмнено знаеше. Изглежда, желаеше да запази приключението ми в тайна, без изрично да съм я молила. Всъщност беше без значение. Да каже на Марко, ако иска… Така поне нямаше да има нищо скрито-покрито помежду ни.

Когато наближих ателието, изпитах вълнение, което смятах, че съм преодоляла.

В стремежа си към неподчинение, бунт и решимост да изпълня желанието си някои подробности около предстоящото начинание ми бяха убегнали. Скоро трябваше да се съблека пред очите на мъж — мой приятел, но не и съпруг. Това противоречеше на възпитанието, което бях получила, и на ограниченията, налагани от Църквата и обществото.

Независимо от всичко, исках да го направя и това ме плашеше най-много. Желаех го въпреки страха или заради него и сега трябваше да разбера дали действително съм в състояние да го сторя.

Щом стигнах, почуках колебливо на вратата, макар да знаех, че маестро Ботичели ме очаква. В този миг прозрях, че ако все пак реша, мога да си тръгна. Имах последна възможност да се откажа.

Но останах там, докато той отвори вратата.

Разтвори широко очи, когато ме видя, сякаш не ме очакваше.

— Симонета — промълви. Изрече името ми като поздрав, молитва и зов.

— Маестро Ботичели — казах и престъпих прага. Изведнъж осъзнах, че ако искам да доведа всичко докрай, между нас не бива да има повече прегради. — Сандро — поправих се.

Сега ателието бе още по-претрупано с картини, скици и четки от последния път, когато бях тук — несъмнено славата на маестрото бе пораснала. Беше запалил огън в камината, може би ненужен за топлия есенен ден, но очевидно му трябваше светлина: прозорците бяха закрити със завеси, за да ни скрият от любопитните погледи на минувачите. Така запазвахме благоприличие. В стаята нямаше никой друг. За пръв път оставахме само двамата — той и аз.

Когато се обърнах да го погледна, Сандро сякаш бе прочел въпроса в очите ми.

— Освободих помощниците си за останалата част от деня — поясни и заключи вратата зад мен. — Както обещах. Искам предостатъчно от теб, няма нужда да се събличаш и пред други мъже.

— Благодаря ти — отвърнах. Чудех се дали е проличало, че се вълнувам.

— Симонета — изрече нежно, пристъпи към мен и сложи ръце на рамената ми. — Сигурна ли си? Не си длъжна да го правиш. Ако си променила решението си…

Поех си дълбоко въздух, погледнах го право в очите и поклатих глава.

— Не, не съм. Искам да го направя.

Сандро се усмихна с облекчение.

— Чудесно. Много съм ти признателен, Симонета. Наистина.

Поведе ме към средата на стаята, където беше поставен обърнат наопаки дървен сандък, покрит с плат. Работните маси и пейките бяха дръпнати настрани, за да освободят място.

— Ето тук искам да застанеш, ако си съгласна — посочи ми сандъка. — Така ще има подходяща светлина, а и ти ще си в центъра на картината. Кажи ми, ако ти стане студено и ще разпаля огъня.

Значи огънят имаше двойно предназначение. Съобразителността на Сандро ме изненада, макар че не би трябвало.

Знаех, разбира се, че живее над студиото си, но точно в този миг осъзнах, че леглото му е горе. Канех се да се съблека, и то съвсем близо до неговото лично пространство.

Отново ме огледа.

— Ще почакаме, докато си готова — заяви. — Няма нужда да бързаш. До довечера никой няма да ни безпокои. Погрижил съм се.

Потръпнах и отново си поех дълбоко въздух, след което се наведох да си събуя обувките.

— Не — отвърнах. — Можем да започнем веднага. Готова съм.

— Чудесно — рече Сандро. Разположи стол на няколко крачки от моя пиедестал — сандъка, и взе скицник от масата.

Подритнах обувките си под близкия стол, после свалих пелерината и я поставих върху облегалката. Бях се загърнала добре с нея за пътя дотук въпреки топлия ден и нарочно бях подбрала семпла рокля и риза вместо по-официален тоалет, за да мога лесно да се съблека сама. Не водех прислужница със себе си, а не исках Сандро да ми помага.

— Почакай — обади се, изправил се до стола си. — Би ли… развързала косата си?

Опитах се да отговоря, но гърлото ми бе пресъхнало.

— Искаш… да я пусна свободно?

— Да — отвърна. — Ако нямаш нищо против.

Вдигнах ръце и пипнешком затърсих фуркетите си.

— На твоите услуги, маестро. — Дарих го с усмивка, на която той отвърна сърдечно и ми даде смелост да продължа.

Освободена от фуркетите, златистата ми коса се разля на буйни вълни по гърба и падна чак под колената. Щом разтърсих глава, предните кичури се спуснаха по рамената и покрай лицето ми.

— Perfetto[1] — промълви. Лицето му поруменя, когато ми даде знак да съблека роклята си. — Имаш ли нужда… трябва ли да…

— Не — отсякох. — Ще се справя сама.

Бавно, извърнала очи от художника, развързах роклята си и я сложих върху пелерината. Смъкнах презрамките на ризата и я оставих да се свлече надолу. Щом я прекрачих и я пуснах при останалите неща, стъпих върху обърнатия сандък. Потръпнах при досега на пламналата ми гола плът с хладния въздух в стаята и притворих за миг очи. Знаех, че не бива дълго да гледам встрани. Трябваше да изпълня обещаното с цялата си душа. Събрала смелост, вдигнах глава и очите ни се срещнаха.

Сандро ме съзерцаваше с полуотворена уста. Тогава, само за миг, ме погледна като мъж: плъзна поглед по всяко кътче от тялото ми — рамената, кръглите стегнати гърди, талията, корема и хълбоците, светлия мъх между краката, бедрата, колената и прасците.

— Симонета — прошепна и от благоговението, с което изрече името ми, се изчервих още повече.

Вирнах горделиво брадичка и тъкмо се канех да го попитам дали още ще ме гледа в захлас, или ще ме рисува, когато той отново възприе ролята на художника.

— Si, si — изрече развълнувано, макар и с нисък глас. — Чудесно. Остани така! — След тези думи се приведе над хартията и започна да скицира.

Вече бях в свои води: заставах в определена поза, потъвах в диплите на времето и то ме обгръщаше, за да може Сандро да „улови“ образа ми, а с него и самото време. Мигът отлиташе, но щеше продължи да живее и в бъдеще благодарение на алхимичното взаимодействие между ръката, очите и молива на художника.

И все пак се чувствах неловко. Очаквах го, макар да се надявах, че скоро ще преодолея свенливостта си и напълно ще забравя за голотата си.

Но не можех. Знаех, че всяко кътче от голата ми плът е изложено пред изучаващия поглед на Сандро. Долавях всяко дихание — негово и мое, от което къдриците ми се полюшваха и галеха кожата ми. Усещах взора му като физически допир, сякаш очите му бяха горещи въглени и пареха кожата ми. Страстта му изпълваше със светлина и топлина тялото ми, което досега бе винаги скрито за света. Съвсем не се чувствах разголена, както очаквах, а силна, свободна и независима. Потъвах в погледа му като в прегръдката на любовник.

Понякога вдигаше глава и задържаше очи върху моите. После се връщаше към работата си и погледът му продължаваше да танцува красиво по тялото ми.

Пулсът и дишането ми се учестиха. В стаята вече бе доста топло, дори прекалено. Но не смеех да се обадя или да помръдна. И да исках, не бих могла. Не желаех да наруша магията, нито да прекратя вълшебството на мига. Не исках отново да се крия от художника, след като ме бе опознал цялата — тялом и духом.

Не след дълго Сандро се надигна от стола.

— По-добре да приключим за днес — изрече нежно.

Примигнах два пъти, сякаш се събуждах от дълбок сън.

— Добре — отвърнах. Почудих се дали е доловил нежеланието в гласа ми и как го е изтълкувал.

— Искаш ли да ти помогна да се облечеш?

Във въображението си отговорих с „да“, но мисълта, че би докосвал тялото ми с ръце, бе почти непоносима. Нима този непринуден акт бе грях след току-що изпитаната близост?

— Не — изрекох гласно, устояла на изкушението. — Мисля… че и сама ще се справя.

— Както желаеш — добави Сандро. Приближи се, взе ризата ми от стола и ми я подаде. Тръпки пробягаха по тялото ми при допира на пръстите ни.

Бързо надянах ризата, внезапно обзета от желание да се загърна. Сложих си роклята, после обувките и когато се приготвих, забелязах, че Сандро още ме изучава, сякаш изобщо не е спирал.

Настъпи тягостно мълчание, наситено с толкова много слова, които жадувахме да изречем, но не биваше.

Той пръв отмести поглед, изкашля се леко и приглади разрошената си руса коса.

— Ще можеш ли… да дойдеш вдругиден?

— Да — отвърнах.

— Много добре. Не знам — погледна ме отново — колко време ще отнеме всичко, Симонета. Да осъществя напълно идеята си. Може да се забавим, имам и други поръчки…

— Няма значение — прекъснах го. — Ще остана тук, докато се нуждаеш от мен.

— Мисля, че винаги ще имам нужда от теб — рече нежно.

За миг се олюлях, сякаш исках да падна в обятията му.

Сандро ме изпрати до вратата, пое ръката ми и я целуна беззвучно. Устните му бяха като отпечатък върху кожата ми, като че ли искаше да ме запази за себе си. Надявах се да успее.

[1] Отлично (ит.ез.). — Б.пр. ↑

25

Тази вечер Марко ми прати вест, че ще вечеря с Лоренцо и няколко видни държавни мъже. Знаех, че се надява да получи пост в правителството и не би пропуснал подобна възможност. Зарадвах се на новината, тъй като все още не желаех да разговарям с него. Не разбрах кога се е прибрал — изглежда, вече съм спяла. На сутринта, когато слязох за закуска, тъкмо тръгваше за работа.

— Надявам се, че довечера ще вечеряме заедно — заяви и ме целуна по бузата.

— Както искаш — отвърнах с безразличие.

Погрижих се при завръщането му вечерята да е готова и цял час слушах разказа му за срещата предния ден. По-късно се оттегли в спалнята, но за щастие не направи опит да упражни съпружеските си права.

На следващата сутрин пак отидох в ателието на Сандро. Беше почти като първия път. Съблякох се и заех мястото си. Разменяхме си по някоя дума, освен когато ме помоли да се обърна на едната страна, после на другата, а накрая дори в гръб, за да може да ме скицира от различни ъгли.

Дори когато не го виждах, усещах погледа му върху себе си. Взорът му галеше и пареше кожата ми и аз ликувах.

Когато напуснах ателието, бях останала без сили, но и доста въодушевена, сякаш се бяхме любили, без да се докосваме.

Сандро ме повика след около седмица; трябваше да приключи с друга поръчка, преди да продължи с нашата картина, както вече я наричах. Творбата, по която работеше с мен, не беше възложена от покровител на изкуството, никой не му плащаше (и съответно не налагаше срок), за да я създаде. Тя беше истинско произведение на изкуството — плод на фантазията, страстта и усилията на художника.

Когато отидох за трети път, денят вече преваляше. Огънят гореше в камината и свещите, разпръснати из стаята, трябваше да осигурят достатъчно светлина в късния следобед. Сандро ме посрещна, а аз се съблякох и заех мястото си. Сеансите протичаха все по-лесно, макар че още усещах пронизващия му поглед.

Този път той се поколеба, преди да започне:

— Днес бих искал да заемеш по-особена поза, Симонета. Ако обичаш.

— Ще направя каквото е необходимо — отвърнах с усмивка.

Пристъпи към мен, но се подвоуми.

— Може ли… — Гласът му прозвуча дрезгаво. — Може ли да те докосна?

Бузите ми пламнаха, не можах да скрия смущението си от художника.

— Да.

Ботичели се пресегна и плахо обхвана лицето ми с ръце. Грубата тъкан на ризата му одраска кожата ми и аз потръпнах. Навярно го усети, но му бях признателна, че не каза нищо. Нежно наклони главата ми на една страна, след което направи крачка назад.

— Да, точно така. — Докосна леко голия ми ляв хълбок. Топлината от допира ме опари като огън. — Искам тежестта да падне на този крак. Да, браво. — Неусетно се отдръпна и изпитах силно огорчение. После протегна ръка и прехвърли кичур коса през дясното ми рамо, за да го пусне върху гърдите ми. Очаквах да ги погали, но нищо подобно не се случи. Все пак не биваше да се разочаровам.

Мина от другата страна и внимателно пое останалата част от косата ми, сякаш бе скъпоценен дар — може би от истинско злато.

— А сега би ли разпуснала косата си около тялото, сякаш искаш да прикриеш… — В опит да намери точната дума, забрави за миг сдържаността си и направи мълчалив жест.

Пламнала като божур, се смилих над него и издърпах дългата си коса от ръката му, за да покрия интимното кътче между краката.

— Да — каза облекчен. — Ето така. А сега с другата ръка закрий донякъде гърдите си… Добре. — Пресегна се и премести дясната ми ръка точно там, където желаеше. Чудех се дали усеща страстта, която излъчваше тялото ми. Несъмнено. Но какво ли означаваше за него?

А за мен?

Отстъпи назад и още веднъж ме огледа критично.

— Да. Отпусни леко дясната ръка и… цялото тяло. Така! — изрече. — Запомни, че си Венера, която току-що се е родила от морските вълни. Закриваш тялото си, защото не си сигурна какво те очаква в света, където си попаднала, а не защото се срамуваш. Няма от какво да се срамуваш!

Постарах се да изпълня съвета му. Изпънах се като струна, сложила небрежно ръце върху тялото си. Загадъчна усмивка се плъзна по устните ми, докато опитвах да се превъплътя в ролята на богинята, която ми бе описал. Венера не се срамуваше от голотата си — тя бе естествена за нея. Даваше й власт над онези, които я съзерцаваха; власт над техните мечти и желания. Богинята не се разголваше, а по-скоро разгонваше душите на съзерцателите си.

— Dio mio, да. Да. Чудесно! — Сандро чевръсто грабна молива и листа и се зае енергично да скицира.

Устните ми бяха пресъхнали, затова ги облизах, преди да заговоря:

— Спомням си една история, която съм слушала като дете. Венера се ражда от морските вълни и излиза на генуезкия бряг.

Ботичели спря да рисува и ме погледна.

— Ти си от Генуа, нали?

— Да.

— Тогава историята е истинска. Венера наистина е родена там.

След тези думи продължи да скицира.

Същата вечер, когато се прибрах у дома, Марко вече бе там и ме чакаше.

— Ето те и теб, Симонета — заяви, щом влязох в дневната. В тона му пролича нотка на раздразнение.

Погрижих се да се загърна добре с пелерината, за да не забележи семплата рокля, която носех. „Слава богу, че си вдигнах косата, преди да напусна ателието“ — помислих си. Предния път бях забравила.

— Buona sera[1], marito — поздравих го.

— Buona sera — отвърна намръщено. — Къде беше? Попитах Киара, когато не те заварих у дома, и тя не знаеше.

— Така ли? Сигурна съм, че й споменах. Всъщност няма значение. Бях в ателието на маестро Ботичели. Отново му позирам. — Зарекла се бях да не крия постъпките си от Марко, затова му казах истината. Единствената подробност, която пропуснах, бе как точно позирам.

Вдигна вежди в удивление.

— Значи му позираш, така ли?

— Si.

— Не си спомням да сме го обсъждали, а още по-малко да си ми искала разрешение.

— Не знаех, че ми трябва разрешение. Маестро Ботичели ме помоли да му помогна, като позирам за нова картина, и се съгласих. — Стараех се гласът ми да звучи леко и непринудено. — Не виждам причина защо и двамата да не вършим онова, което ни харесва. Струва ми се, че точно това искаш.

— Така ли смяташ? — извика Марко, захвърли книгата, която четеше, и стана от стола. — Мислех, че сме се разбрали, Симонета. Нужно ли е да ти напомням, че си моя жена? А не на някой друг. Най-малкото на художника. Това означава, че трябва да ми искаш разрешение, преди да правиш каквото ти харесва.

— Да, аз съм твоя жена, но ти не ме притежаваш — отвърнах с леден тон.

Марко се изсмя ехидно.

— Това е женитбата, красива глупачке!

Думите ме ужилиха. Да, пред закона и хората бе прав. Но нима нямаше други начини да „притежаваш“ някого?

Сетих се за брака на родителите ми. Майка ми беше бъбрива и суетна, а баща ми — въздържан и мълчалив. Никога не съм смятала, че я притежава. Но не бяха и лудо влюбени.

Това ли бе любовта? Да притежаваш или да искаш да притежаваш другия? Дали любовта му ме превръщаше в негова собственост, без значение дали съм съгласна? Без значение дали го обичам?

А той самият не ме обичаше, не и в истинския смисъл на думата. Обичаше ме по свой си начин — така, както разбираше любовта. Ако наистина ме обичаше, нямаше да прекарва нощите в обятията на някаква си блудница само защото „така е устроен светът“ — пустият му ред!

— Съпруга или не, аз съм свободна личност — заявих накрая. — Брачният ни обет може да ти дава власт над тялото, но не и над ума ми.

— Прекалено много четеш, Симонета — отбеляза раздразнено Марко и се отпусна в стола.

— Мислех, че това е едно от нещата, заради които ме обикна.

Думите ми го свариха неподготвен. Без съмнение си спомняше за ранните дни на познанството ни, както и за семейния ни живот, когато четяхме любовна поезия в леглото и си шепнехме нежни стихове, докато се любехме. Може би е вярвал, че щом се ожени за мен, страстта ми към поезията и книгите ще се прехвърли към него. Та нали точно моята начетеност ни спечели още по-добър прием в кръга на Медичите — не би могъл да го отрече.

Изведнъж проумях истината. Беше ме довел във Флоренция, за да бъда перлата в короната му. Смятал е, че ще очаровам приятелите и познатите му, ще му помогна да се издигне и… може би ще го даря със син. Вместо това всички започнаха да се стичат при мен. Лоренцо предпочиташе компанията ми за разговор, търсеха ме поети и художници, докато Марко оставаше в сянка. И когато се оказах безплодна (както изглеждаше), нищо не се промени.

Но макар да ме отвращаваше, изпитах съжаление към него и към себе си, тъй като надеждата, с която започнахме семейния си живот, се бе превърнала в разочарование. Дължах ли му извинение, задето бях намерила щастието си в града, където ме бе довел?

Бях получила почти всичко, което исках. За разлика от него.

Прииска ми се да заплача, но не бих си го позволила. Поех си дълбоко въздух и се стегнах.

— И сега какво? — наруших мълчанието. — Нима ще ми забраниш да позирам на маестро Ботичели? Макар че съм му обещала помощта си?

Отлично съзнавах ефекта от думите си, прочетох го ясно в пресметливия му поглед. Забраната да позирам щеше да стигне до ушите на Лоренцо де Медичи, който несъмнено би го приел като обида към един от любимите му художници. А това нямаше да се отрази благоприятно на политическите стремежи на Марко.

— Можеш да продължиш, щом вече си започнала — каза накрая. — Но в бъдеще е добре да обсъждаш намеренията си с мен.

— Разбира се, marito — отвърнах. После се обърнах и напуснах стаята.

Същата нощ Марко ме потърси в леглото и аз приех ласките му, макар че ми се искаше да го отблъсна. Все още бях разстроена от предишната ни разпра, въпреки че се дължеше по-скоро на тъжната истина за нашия брак, отколкото на думите му. Може би щяхме да поправим грешките си. Може би не беше твърде късно да изгладим противоречията си.

Разтворих бедра и щом се плъзна в мен, простенах силно от удоволствие. Осъзнах, че ми е липсвала близостта му. Притеглих го към себе си, отдадох се на мощните тласъци и чух учестеното му дишане. Движехме се заедно все по-бързо и достигнахме едновременно върха. Извикахме в един глас от наслада и той отпусна глава на рамото ми. Целуна шията, бузите и устните ми, преди да се отдръпне.

По-късно, когато се уверих, че Марко е заспал, тихичко заплаках. Крехката надежда, която ме бе обзела, докато се любехме, беше изтляла. Всичко се оказа илюзия.

[1] Добър вечер (ит.ез.). — Б.пр. ↑

26

И така, получила неохотната благословия на Марко, се върнах в ателието на Ботичели, за да му позирам. Сандро ме скицира в позата от последния ни сеанс, а после и в няколко нейни вариации.

— Мисля, че трябва да запазя оригиналната си идея — заяви, докато се обличах в края на деня. — Съжалявам, че моите художествени търсения ти отнеха доста време. Но добрата новина е, че следващия път започвам да рисувам картината.

— Не се притеснявай — отвърнах с усмивка. — Щастлива съм да ти помогна. Не е чак толкова трудно да позирам по-дълго.

— Може и така да е, но все пак ти благодаря — изрече със сериозно изражение. — Знам, че искам немалко от теб.

Думите, които желаех да изрека, напираха с такава сила, че едва успях да се сдържа. „За каквото и да ме помолиш, ще кажа да.“

Все едно прочел мислите ми, той направи леко движение, сякаш да ме поеме в обятията си, но нищо не последва.

Изгарях от срам заради чувствата си и сведох бързо очи.

— Трябва да вървя — добавих. — Кога да дойда пак?

Ботичели въздъхна и леко се отдръпна.

— Ще ти пратя вест. Нужно ми е време да намеря и подготвя подходящо платно. — Усмихна се. — Картината ще бъде много голяма.

— Чудесно. Тогава до следващия път — отговорих със занесена усмивка, едва доловила думите му.

— Разбира се — кимна и ме изпрати до вратата. — Buona notte[1], Симонета.

Предпочетох да си замълча, страхувах се от думите, които биха се изплъзнали от устните ми.

Идеята, че в отношенията ни може да настъпи рязка промяна, изглеждаше твърде безразсъдна. Истината бе, че копнеех за него отдавна, още откакто му позирах за първи път. Ето защо винаги го търсех на срещите у Лоренцо и дори несъзнателно усещах присъствието му. Затова копнеех да му позирам гола. Исках да му позволя да ме опознае цялата, макар тази мисъл да ме плашеше. Страхувах се да пожелая нещо, което никога не бих могла да имам.

Затова и докато ме съзерцаваше, имах чувството, че очите му ме прогарят. Представях си, че докосва с ръце тялото ми.

Най-сетне се осмелих да изразя тези чувства с думи пред самата себе си; чувства, които бях таила с години. И щом го сторих, светът около мен внезапно придоби и по-светли, и по-мрачни краски.

Припомних си думите на Данте:

В сърцето сетих да се буди вече

един любовен призрак там заспал;

Амур видях да идва отдалече

тъй весел, че едва го бих познал:

„Сега ми направи честта“ — ми рече

и в буен смях заливаше се цял.[2]

При все че вечерта не беше хладна, треперех, докато се връщах у дома. Несъмнено изпитвах страст, но чувствах и още нещо, макар да бе непозволено и греховно. Любов.

[1] Лека нощ (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[2] Откъс от поема, посветена на любимата Беатриче, из „Нов живот“ на Данте, Превод д-р Иван Н. Иванов. — Б.пр. ↑

27

Изминаха няколко дни и още нямах вест от Сандро. Беше ме предупредил, че ще мине известно време преди следващия сеанс, разбира се, но след прозрението, което получих за двама ни, преживявах болезнено всичко. Не се ли нуждаеше повече от мен? Дали не беше променил решението си за картината?

Знаех, че е глупаво да се терзая така. Шляех се безцелно у дома и само веднъж посетих двореца на Медичите, за да обядвам с Клариче. Прекарахме си чудесно, макар че на моменти получавах пристъпи на кашлица, които не можех да овладея.

— Добре ли си, Симонета? — попита ме тя. — Не се разболяваш пак, нали?

— Не, надявам се — усмихнах се. — Напоследък доста боледувах.

Разговорът ни се прехвърли на други теми и изведнъж ми хрумна да поканя Клариче и Лоренцо на вечеря у дома на следващия ден. Приятелката ми прие поканата с радост.

— Тъкмо ще стои далеч от леглото на оная Донати — вметна раздразнено. — В последно време почти не се прибира у дома. Как смята да се сдобие с още един син, ако страни от жена си?

— Мъжете са глупаци — заявих. — Дори онези, които са уж добре възпитани.

Точно тогава разговора ни прекъсна малката палавница Лукреция, която бе настояла бавачката й да я доведе, за да ме поздрави. Момиченцето се появи навреме и ме спаси от излишните обяснения пред Клариче. Приятелката ми не знаеше нищо за думите на Марко и за обтегнатите ни отношения. Не можех да си позволя да й кажа истината — заедно бяхме преживели всички радости и надежди на чистата ми детска душа в дните преди и след сватбата. Как бих могла да й призная, че е била права през цялото време?

На другата сутрин кашлицата ми се засили, тъй че останах в леглото, за да имам сили за посещението на Клариче и Лоренцо вечерта. Изпратих Киара на пазара да набави необходимите неща и спах почти цял следобед. Когато дойде време за вечеря, вече се чувствах доста по-добре и с Марко прекарахме чудесно в компанията на приятелите си. Открих, че е много по-лесно да загърбим различията си пред други хора.

„Може би трябва да се преместим при Лоренцо и Клариче“ — помислих си с насмешка, докато се наслаждавахме на десертното вино.

Но въпреки доброто ми разположение по време на вечерята скоро стана ясно, че наистина съм болна.

През нощта се събудих от нов пристъп, който така и не стихна. Сухата кашлица стресна и Марко и той се втурна към кухнята като прилежен съпруг да ми донесе чаша разредено вино. Успях да пийна няколко глътки, но скоро изхрачих кръв.

— Повикай лекаря! — кресна мъжът ми на Киара, която се притече на помощ. — Още сега! Да дойде веднага!

Приседнал до мен на леглото, Марко разтриваше гърба ми и се опитваше да ми даде малко вино между хриповете. Но когато лекарят пристигна, все още плюех кръв.

Той изследва петното кръв върху парчето плат, което Киара ми бе подала, и с разрешението на Марко ми преслуша гърдите, за да установи каква е причината. После сложи ръка на челото ми.

— Гори от треска — съобщи на съпруга ми, сякаш ме нямаше в стаята.

— Беше добре по време на вечеря — възрази Марко. — Как може толкова бързо да се разболее?

— Но в миналото е боледувала, нали? А напоследък? — изрече с известно колебание лекарят.

— От време на време — потвърди мъжът ми. — Климатът на Флоренция не й понася, предложих й да я заведа в Генуа, но тя не ще и да чуе.

— Боя се, че болестта й не се дължи на климата — заяви докторът. — Синьор Веспучи, бих искал да поговорим навън…

Точно тогава кашлицата ми позатихна и успях да се обадя:

— Моля ви, докторе, чувам добре и съм с ума си. Говорете свободно и пред мен!

Лекарят се поколеба отново, но отстъпи, след като Марко не му даде знак да излезе от стаята.

— Още не съм сигурен — призна. — Ще ви наблюдавам и следващите дни, синьора Веспучи, но мисля, че имате туберкулоза.

В стаята настъпи гробна тишина, нарушена само от болезнения вик на Киара.

Туберкулоза. Опустошителната болест на белите дробове, която вземаше хиляди жертви всяка година.

— Но това е нелепо — възрази Марко. — Как е възможно? Симонета е напълно здрава.

— Нима? — каза лекарят, запазил самообладание. — Та нали току-що ми казахте, че често е боледувала, откакто е във Флоренция.

— Колко ми остава да живея, докторе? — попитах с отпаднал глас.

Лекарят се усмихна неловко.

— Не се плашете толкова, синьора. Дори диагнозата ми да се потвърди, може да имате дълги години добър живот. Твърде вероятно е да боледувате отдавна, без да знаете. Известни са и други подобни случаи.

Онова, което не посмя да изрече, бе още по-красноречиво. Можех наистина да живея по-дълго, но болестта би могла и да ме довърши. Какво от това, че боледувах от години? Нима храченето на кръв не говореше за влошаване на състоянието ми?

— Засега ще ви пусна кръв — заяви докторът — за да спадне треската. Утре пак ще дойда да ви прегледам.

Извърнах глава, докато вадеше инструментите си, за да не видя как сребърното острие пронизва плътта ми, а кръвта капе в подложения съд. Просто затворих очи и се молех да свърши по-скоро.

Така неусетно потънах в дълбок трескав сън. В кратките мигове, когато се будех през следващите дни, съзирах лицата на Марко и Киара сякаш отдалеч, усещах подгизналите от пот завивки, чувствах пулсираща болка в главата и продължавах да кашлям. Скоро образите се сляха в съзнанието ми и вече не знаех дали спя или будувам, кое е истина и кое — видение.

Веднъж ми се стори, че Сандро е до мен в леглото. Жадно обхвана тялото ми с ръце и в миг ме обляха горещи вълни; извиках, щом ме взе в обятията си и започна да ме гали така, както жадувах, докато му позирах. Отвръщах на ласките му, ала не можех да повярвам, че най-сетне сме заедно. Той шепнеше името ми и гласът му бе пропит от любов и страст. Внезапно се събудих и открих само Киара в стаята. Повиках я по име едва, а после попитах:

— Къде… къде е той?

— Синьор Веспучи не е… у дома. Да ви донеса ли нещо, мадона? Вода, вино или…

Намръщих се при мисълта за Марко. Не за него питах. Но, разбира се, Сандро не би могъл да бъде тук — не беше мой съпруг. А къде ли беше мъжът ми?

В съзнанието ми се прокрадна спомен, примесен с чувство на гняв. Имаше друга жена. Нима е бил при нея, докато съм лежала болна?

Изведнъж ми се стори, че ги виждам: Марко с тъмнокоса блудница — красива жена, която стенеше сластно и викаше името му, докато съпругът ми я обладаваше. Тръснах глава, но продължих да ги виждам, образите ме следваха, не можех да им избягам. Затворих очи и се свих на топка, чух женски плач и зачаках всичко да свърши.

Когато най-накрая се събудих, вече беше следобед. Киара седеше на стол до прозореца и кърпеше нещо.

Гърлото ми бе толкова пресъхнало, че с мъка проговорих. Трябваше да навлажня устни с език, преди да отроня и дума.

— Киара — промълвих дрезгаво.

— Мадона — сепна се тя и подскочи от мястото си. — Ах, вече сте будна! Как се чувствате?

— Вода — съумях да изрека едва.

— Разбира се, разбира се — засуети се. — Веднага ще ви донеса. И ще изпратя да повикат синьор Веспучи.

Преди да успея да я попитам „Кой ден е днес? Колко време съм спала? Идвал ли е пак лекарят?“, тя беше изчезнала.

Малко по-късно Марко влезе в стаята с изпито и уморено лице.

— Симонета — изрече. — Ти си будна.

Само за миг в съзнанието ми проблесна образът му в прегръдките на блудницата и изтръпнах, щом го видях. Но това беше само трескав сън, нищо повече. Беше ми се привидяло.

— Така изглежда.

Отпусна се на леглото до мен и въздъхна с облекчение.

— Колко дълго съм спала? — попитах. Страхувах се от отговора, макар да беше важен за мен.

— Три дни — отвърна.

Поех си дълбоко въздух, смаяна от новината.

— Беше… беше ужасно. — Прокара пръсти през разрошената си коса. — Помислих си, че наистина ще те изгубя.

Мисълта очевидно го бе разстроила и това ме трогна въпреки всичките ни разногласия напоследък. Явно все пак държеше на мен.

— Идва ли лекарят? — попитах.

— Да. Беше тук много пъти, макар че едва ли си спомняш.

Поклатих отрицателно глава.

— Сънувах странни неща… и се чудя кое бе истина.

— Лекарят прекара много време при теб и… — Марко се поколеба.

— Кажи ми — събрах сили. — Какво научи, за бога?

Въздъхна отново и накрая се осмели да изрече:

— Потвърди, че имаш туберкулоза.

Затворих очи. Почувствах се отново невероятно слаба.

Туберкулоза. Потвърждението на диагнозата не беше изненадващо, но изцяло променяше нещата.

— А знае ли поне — попитах с променен от сълзи глас — колко още ми остава?

Марко се поколеба отново, преди да отговори:

— Не би могъл да каже. Всъщност последните няколко нощи си мислехме, че те губим. Но след като се съвзе, всичко е в божиите ръце.

— Може да живея години — прошепнах. — И да дочакам старини… — изрекох на пресекулки, като се опитвах да надвия риданията си. — Или да си отида още утре.

— Не говори така! — Марко се надвеси над леглото и хвана ръцете ми. — Засега се оправи. Ще оздравееш и пак ще се отдадеш на любимите си занимания. Най-лошото отмина. Лекарят заяви, че ще се възстановиш, ако преодолееш кризата.

— Засега, съпруже. Оправих се, но само засега. До следващия пристъп. И през цялото време животът ми ще виси на косъм.

— Не си мисли такива неща — прекъсна ме Марко. — Нали току-що заяви, че може да дочакаш старини.

Разсмях се през сълзи. Всъщност мисълта, че ще си отида, бе нелепа. Бях само на двайсет и две. Трудно беше да проумея, че ми остават броени месеци живот. И то сега, докато лежах в леглото, слаба и изтощена, но все още изпълнена с енергия. Можех веднага да стана и да продължа да живея както преди. Бях млада, жизнена и красива — как бих могла да приема, че за мен няма спасение?

— Но дори да дочакам старини, ще нося болестта със себе си през цялото време, без да знам кога ще ме връхлети отново — добавих. — Може би е по-добре да не живея толкова дълго.

— Симонета — изрече Марко сломен и в очите му забелязах сълзи. — Не говори така!

— Може би така е най-добре за всички — промълвих. — Да не доживея мига, когато красотата ми ще помръкне.

Още същия ден настоях да стана от леглото и да се пораздвижа из къщата. Подкрепих се с малко бульон в трапезарията, а после се върнах в леглото изтощена, въпреки че не исках да си го призная.

Родителите ми пристигнаха от Генуа на другия ден, Марко ги бе повикал с мисълта, че няма да оцелея. Беше чудесно да ги видя отново, макар че баща ми бе сдържан и мълчалив, а майка ми всеки път избухваше в сълзи, щом ме погледнеше. Останаха само няколко дни — достатъчно дълго, за да се уверят, че отново съм добре, но не съжалих особено, че заминават.

Няколко дни след събуждането ми Марко заяви, седнал до леглото:

— Пристигна писмо от твоя художник, докато спеше. Преди около два дни.

Загрижеността му към мен бе притъпила презрителния тон, с който обикновено говореше за Ботичели.

Изведнъж си спомних. Бях сънувала и Сандро. Изчервих се цялата, щом виденията изплуваха в съзнанието ми.

— Нима? — възкликнах. — Какво искаше?

По лицето на Марко се изписа неодобрение, когато ми отговори, а то задълбочи чувството ми за вина.

— Желаеше да уточни с теб датата, на която отново ще му позираш. Писах му, че си болна.

— И какво ти отговори? — попитах нетърпеливо.

— Нищо — отсече Марко. — А ти какво очакваше, Симонета?

Искаше да ме предизвика с тези думи, но аз не откликнах. Какво ли наистина би могъл да добави Ботичели? По-скоро би замълчал от благоприличие. Но дали се бе разтревожил? Дали е бил загрижен за мен? Разбрал ли е колко сериозно е заболяването ми? И дали… все още ме приемаше за своя муза? За своята Венера?

„Какъв е смисълът да съм най-красивата жена във Флоренция, ако мъжът, когото обичам, не се интересува от мен?“

— Ще му пиша. — Надигнах се от леглото, без да се замислям как ще се изтълкува моята припряност. Единственото важно бе да се върна в ателието колкото се може по-скоро. Какво ли би станало, ако ме сполети най-лошото, преди картината да е завършена? — Ще му предложа да отида другата седмица, стига да му е удобно.

Марко ме хвана за рамената и нежно, но настойчиво ме върна в леглото.

— Чуй ме, Симонета — поде. — Каквато и да е тази картина, може да почака. Наистина би било лудост да позираш отново в това състояние.

За миг, обзета от угризения, понечих да изрека думите, които Марко искаше да чуе: няма повече да позирам за Сандро, дори няма да го виждам. Можех да бъда примерна съпруга. Да го направя заради него. Но в същото време разбирах, че е невъзможно. Трябваше да видя Ботичели, независимо от всичко.

Нима Марко заслужаваше такава отдаденост? Кой мъж би оставил болната си жена, на която не й остава много живот, за да отиде при блудницата си? Кошмарната сцена с Марко и французойката отново проблесна в съзнанието ми. „Не бива да виниш съпруга си за бълнуванията на своя трескав ум, Симонета“ — упрекнах се. Но това не бе само сън. Подобна сцена се беше случила и можеше да се повтори.

Да, някога обичах Марко и все още изпитвах някакви чувства към него, ала усещах, че любовта ми вече се е изчерпала.

— Ще продължа да позирам — заявих гласно. — Ще му помогна да завърши картината. Все пак съм му обещала. Това… заболяване не променя нищо.

— Може и да се наложи — язвително отвърна Марко.

— Не и този път — възразих. — Не мисля, че кавгата с теб ще ми се отрази добре в това състояние. Нали така, съпруже?

Марко се отказа да спори с мен, макар че известно време ми беше сърдит.

По-късно през деня, когато излезе за малко, станах и отидох до писалището си, за да драсна няколко реда на Сандро:

Разбрах от Марко, че си ми писал, докато бях болна. Наистина бях много зле, ще говорим за това, като се видим. Сега се възстановявам и искам да ти помогна да продължиш картината, ако все още се нуждаеш от мен. Мога да дойда отново другата седмица.

Отдолу написах просто Симонета и изпратих писъмцето по Киара. Получих почти светкавичен отговор:

Mia bellissima[1] Симонета,

Не мога да ти опиша колко много се разтревожих за теб, но съпругът ти недвусмислено ми даде да разбера, че не е желателно да те търся в бъдеще. Моля те, ако се чувстваш укрепнала, върни се при мен следващия вторник в два часа. Ще те чакам.

На свой ред се беше подписал само Сандро.

Прочетох писмото му два пъти, а после го хвърлих в огъня. Съпругът ти недвусмислено ми даде да разбера, че не е желателно да те търся в бъдеще…

Виж го ти! Идеше ми да вдигна скандал на Марко и да го питам с какво право решава вместо мен, но не можех, защото щеше да узнае, че Сандро ми е писал лично. А и като мой съпруг имаше пълното основание да го стори. Вместо това си преповторих наум останалата част от писмото на Сандро.

Mia bellissima Симонета… върни се при мен…

Ще те чакам.

[1] Моя прекрасна (ит.ез.). — Б. пр. ↑

28

В уречения ден се появих в ателието на Сандро. Беше сам, както винаги когато трябваше да му позирам. Щом го зърнах, яркият му образ от онзи трескав сън проблесна в съзнанието ми и внезапно ме остави без дъх.

— Симонета — възкликна той и стисна ръката ми. — Толкова се радвам, че изглеждаш добре. Нямаш представа колко бях разтревожен.

Опитах се да се усмихна. Смятах да му кажа, когато ме попита, че не е било нищо особено, само лека треска, и че съм добре. Не исках да узнае истината. Но не устоях пред искрената му загриженост и щастието да ме види, изписани на лицето му. Разридах се, затулила лице с ръце, сякаш да се скрия от него.

— Симонета — изрече смаяно. Бавно и плахо ме притисна към гърдите си в прегръдка. За миг се сепнах, знаех, че трябва да се отдръпна, ала бях безсилна да го сторя. А и в този миг се нуждаех от утеха и я очаквах само от него. Той миришеше на бои, восък от свещите и пот, а аз потъвах блажено в обятията му, макар и обляна в сълзи. Можех да плача безкрайно, ако знаех, че така никога няма да ме пусне.

— Симонета — прошепна Сандро. — Какво има? Моля те, кажи ми. — За моя изненада разхлаби прегръдката си и направи крачка назад, за да види лицето ми. — Можеш да споделиш всичко, каквото и да е.

— Аз… съжалявам — едва промълвих.

— Недей! Няма за какво да се извиняваш. Ето, ела с мен и седни — предложи. Поел ръката ми, ме поведе към отсрещната страна на ателието и през задната стая, в която бях влизала веднъж, се озовахме в скромна кухничка. Там ме настани край грубо скована маса.

— Искаш ли малко вино?

Кимнах утвърдително.

Ботичели донесе две чаши и наля във всяка по малко vino rosso[1] от Тоскана. Отпих по-дълга глътка и се постарах да се успокоя.

— Болестта ми — подхванах накрая. — Тя… аз… — Поех си дълбоко въздух, като се посъвзех достатъчно, за да завърша изречението. — Лекарят съобщи, че… изглежда имам туберкулоза.

Добре помнех ужасеното и разстроено изражение на Марко, когато лекарят за пръв път ни съобщи мнението си, преди още да е напълно сигурен. Но никога досега не бях виждала изражение като на Сандро. Изглеждаше така, сякаш целият свят се е срутил пред очите му, все едно наблюдаваше как последните частици невъзвратимо се превръщат в пепел и той не е в състояние да направи нищо.

Приличаше на човек, изгубил смисъла на живота си.

— Не — промълви най-сетне. — Не може да бъде. Ти си тук, по-здрава от всякога.

— Според лекаря може да съм носила болестта известно време, без да подозирам — обадих се тихо. — Просто това бе най-лошата криза. — Позабавих се, преди да добавя: — Засега.

— Не каза ли…

Гласът на Сандро заглъхна и той замълча, сякаш не се осмеляваше да зададе въпроса, а още по-малко — да чуе отговора.

— Никой не знае — отвърнах, сякаш предусетила какво пита. — При подобни неща само бог решава!

Изправи се внезапно и се извърна гърбом, сломено отпуснал глава в ръцете си. Наблюдавах го вцепенена. Чудех се какво означава това, какво ли си мисли.

Когато се обърна към мен, очите му бяха зачервени.

— Не мога да си представя, че светът може да съществува без теб — изрече с дрезгав глас. — Не искам дори да си го помисля.

Усмихнах се въпреки мъката си.

— Може би ако не мислим за това, няма да се случи.

И двамата останахме по-дълго безмълвни. Най-сетне той проговори:

— Все още ли… желаеш да ми позираш?

— Да — отвърнах незабавно. — Затова съм тук. Искам да завършиш картината. Независимо от всичко. Ако пак се разболея… — Прехапах устни и извърнах глава. — Ако пак се разболея, ще се върна, щом се почувствам по-добре. Нищо не ще се промени.

Ботичели въздъхна:

— Само ако си сигурна, че няма да се преумориш.

— Няма. Ще правя всичко както досега, Сандро. Не искам животът ми да е непълноценен.

Погледна ме и от болката в очите му изпитах такова страдание, сякаш самата аз я изпитвах.

— Понякога живеем дълго, макар и не напълно здрави…

Изтръпнах и отново си поех дълбоко въздух.

— Всичко е в божиите ръце — отвърнах. — Но не мисля, че си струва да живея, ако трябва да прекарам остатъка от дните си в леглото.

Сандро поклати неохотно глава.

— Разбирам. Бих искал… — Пресегна се и сложи ръка върху моята. — Каквото и да се случи, бих искал да вярвам, че чрез тази картина ще живееш завинаги. Та нали Венера е безсмъртна.

При тези думи се разридах отново.

— О, Симонета… моля те, не плачи! — прошепна. — Не биваше да ти го казвам. Желанието ми е…

Не завърши мисълта си, но продължи да ми държи ръката, докато сълзите ми пресъхнаха.

— Може би е по-добре днес да не работим — заяви най-накрая. — Мисля, че ни липсва нужното настроение.

Дарих го с признателна усмивка. Наистина не бях готова да се съблека отново пред него, сънищата ми все още бяха твърде ярки, за да внесат успокоение в душата ми.

— Съгласна съм — добавих. — Съмнявам се дали някой обожател ще ми посвети поема или песен, ако ме види, че плача. Не съм от онези жени кокетки, които плачат красиво.

По устните на Сандро трепна лека усмивка.

— Съгласен съм.

Загледах го втренчено, изумена от чутото. Всеки друг мъж би опитал да ме обори, да ми каже, че изглеждам божествено красива, независимо от всичко. Никой не би ми отговорил честно.

Може би и затова го обичах толкова.

Започнах да се смея — отначало леко, после по-силно, от което рамената ми се разтресоха и почти не можех да дишам. Сандро също се разсмя и когато го погледнах, сълзи от щастие се стичаха по лицата ни.

[1] Червено вино (ит.ез.). — Б.пр. ↑

29

Уговорихме се да продължим работата по картината, щом се почувствам по-добре и Сандро намери време. Върнах се при него няколко дни след онази среща, когато се сближихме още повече през смях и сълзи. Заех желаната поза и той успя да направи два ескиза, които показваха как ще изглежда картината, макар и без цвят.

Този път, докато позирах, почувствах, че въздухът в стаята сякаш се бе променил и оживял. Най-сетне напълно осъзнах чувствата си към Сандро и се чудех дали би могъл да ги отгатне по лицето и очите ми, като ме изучава толкова отблизо и ме рисува върху празен лист хартия. Застанала в пълната си голота, копнеех да ме докосне, жадувах за ласките му, изгарях от желание да ме снеме от пиедестала и да ме отведе нагоре по стълбите в леглото си. Докато взаимно се опознавахме, си представих как лежим един до друг, как му позволявам да ме люби, любя го и аз, приемам го в себе си и двамата се сливаме в едно. Би ли могъл да прочете всичко това по лицето ми? Можеше ли да долови страстта, която лъхаше от всяка мека извивка на тялото ми; да усети как цялото ми същество бленува за него?

Навярно така беше по-добре. Църквата би ме осъдила и наказала за греховните ми помисли — за моята страст, за това, че извършвам прелюбодеяние в ума си. Грях или не, вече бях престанала да изпитвам угризения за подобни желания. Нима не прилягаха тези мисли и копнения на една езическа богиня? Не трябваше ли от фигурата на Венера да струи страст и жажда да опознае новия свят, в който се бе родила?

Когато приключихме за деня, Сандро ми подари единия от ескизите. Ахнах, щом го зърнах. До този миг само бе загатнал за картината си, а след като я видях в цялостния й замисъл, макар и без цвят, бях поразена от нейния размах и величие. При това бе запазена естествената изначална красота на идеята.

Венера — самата аз — се открояваше в средата, застанала в огромна раковина, и вълните, сред които бе зачената и родена, я отнасяха към брега. Божественият Зефир с диханието си я тласкаше натам, наоколо се сипеха цветя, а лек ветрец си играеше с косите й и те танцуваха. На брега я очакваше нимфа, чието одеяние, както и извезаното наметало, с което се готвеше да загърне „новородената“ богиня, сякаш се полюшваха в ефира.

Най-много ме порази колко умело бе уловил движението Сандро, и то в един ескиз. Цялата картина се движеше пред очите ми, все едно този къс хартия отваряше прозорец към друг реален, жив и дишащ свят.

— Какво мислиш? — попита нетърпеливо Ботичели и осъзнах, че безмълвно съм се наслаждавала на картината.

Вдигнах поглед, смътно усетила сълзите в очите си.

— О, Сандро, невероятно красива е! — възкликнах. — Не съм си и мечтала за подобно нещо.

Художникът се усмихна и едва доловимо въздъхна с облекчение.

— Радвам се да го чуя. Ако не я бе харесала, нямаше да го понеса. — Закачлива усмивка се появи на лицето му. — А и това е само ескиз. Почакай да завърша картината. Ако мога да я осъществя така, както искам…

— Сигурно ще загубя ума и дума — изрекох. — Едва ли бих могла да си я представя.

Прониза ме с поглед и докосна с длан бузата ми. За миг си представих как се навежда и ме целува.

— Тогава ще знам, че съм успял. Ако всички я възприемат по този начин — добави. Сетне се отдръпна от мен.

След този ден се разделихме за известно време. Сандро работеше по поръчки — най-вече за голямата църква „Санта Мария Новела“, а и с настъпилата студена и влажна зима кашлицата ми се върна, макар и не толкова силна като при последната ми криза. Въпреки всичко Марко бе толкова загрижен за мен, че настояваше да остана в леглото, и аз се съгласих, за да го успокоя. Всъщност, с изключение на кашлицата се чувствах доста добре, но знаех, че не си струва да повдигам въпроса за връщането ми в ателието на Ботичели. Затова реших да се подчиня на желанието на съпруга си.

Но когато се възстанових достатъчно и Марко не можеше да ме задържа повече в стаята, Сандро вече участваше в подготовката на важно събитие с едни от най-изявените художници и майстори на града. Семейството на Медичите предвиждаше в края на януари на Пиаца Санта Кроче да се проведе великолепен турнир, който да ознаменува сключения наскоро договор с Република Венеция и Миланското херцогство. Синьорията[1] и банката на Медичите имаха сериозни разногласия с папа Сикст IV в Рим около назначението на новия архиепископ на Пиза. Затова самият факт, че Флоренция бе привлякла за съюзници прочутата с несметните си богатства Венеция и войнствено настроения Милано, бе достатъчен повод за празненство. Ето защо бяха поканени художници, които да изрисуват знамената, хералдическите флагове и останалата украса за събитието, както и майстори за изграждането на арената и галериите за зрителите.

Измина декември и по-голямата част от януари, без да видя Сандро поне веднъж, независимо че почти изцяло поглъщаше мислите ми. И макар да стисках зъби от безсилие и нетърпение заради нея, сегашната ни раздяла бе много различна от предишните. Не се опасявах, че ме избягва или не иска да му позирам. Убедена бях, че ни делят само обстоятелствата, нищо повече.

От време на време изваждах подарения ми ескиз от заключеното чекмедже, където го държах. Нямах сили да го изгоря или да го върна на Сандро за съхранение — макар че какво ли би станало, ако Марко го открие — и пак му се любувах. Колкото и да ми се искаше да завърши картината час по-скоро, за да я видя, съзнавах, че щом е готова, не ще имам повече основание да прекарвам времето си със Сандро. Дадох си сметка, че забавянето е може би най-доброто, поне за мен.

[1] Градската управа на средновековна и ренесансова Флоренция, чиито членове са избирани измежду различните гилдии. — Б.пр. ↑

30

Денят на турнира настъпи с едно ясно и слънчево, макар и студено утро. „Виж ги ти, решили да го провеждат през януари“ — промърморих си наум. Киара ме нагласи с най-топлата ми, обшита с кожа рокля и ме загърна с най-плътното ми наметало. Марко вече бе потеглил, тъй като щеше да бъде част от антуража на Джулиано. Турнирът се организираше в чест на по-младия брат Медичи — Лоренцо желаеше да го представи официално пред флорентинското общество, както самият той бе дебютирал преди години. Фактът, че хората вече познаваха красивия млад мъж и много го обичаха, не беше от особено значение.

Джулиано по думите на Марко се беше погрижил за всичко — от украсата и костюмите до знамената и пиршеството, което щеше да се проведе по-късно в двореца на Медичите и да събере най-видните представители на флорентинското общество. Той обичаше да е в центъра на вниманието и също като брат си добре разбираше, че само зрелището може да спечели сърцата на обикновените хора.

Намръщих се на отражението си в огледалото, когато ми хрумна нещо. Дори не бях чула кога Марко е тръгнал сутринта, не беше ме събудил, за да му дам знак на благосклонност — панделка или кърпичка, нещо обичайно за турнира, макар самият той да не беше сред участниците. Навярно бе забравил да ме подсети, но бих могла да го направя и на бойното поле.

— Какво има, мадона? — попита ме Киара.

Тозчас се отърсих от мислите си. Наистина не беше важно.

— Нищо, всичко е наред, Киара — отвърнах. — Готова ли си? Добре ли си облечена? Да тръгваме тогава!

Отправихме се към Пиаца Санта Кроче и щом се озовахме там, Киара се присъедини към множеството обикновени хора, докато един от лакеите на Медичите, облечен в ливрея, ме съпроводи до запазеното ми място на трибуната до Клариче.

— Слава богу, че си тук — рече приятелката ми, когато седнах до нея. — Най-сетне ще имам с кого да си побъбря.

Сподавих смеха си, щом забелязах, че на няколко крачки от нас Лоренцо и майка му не откъсваха очи от бойното поле. Точно когато ги зърнах, Лукреция Торнабуони повика един от многобройните прислужници и взе да му дава напътствия.

В по-отдалечения край на Пиаца Санта Кроче се намираше познатата едноименна църква[1]. Францисканската базилика се издигаше гордо над площада със семплата си каменна фасада, камбанарията, съградена от кафяви тухли, и малките кулички върху фасадата, които сочеха към небесата.

Останалата част от площада бе напълно променена. Обичайно мръсен и неугледен на вид, сега той бе преобразен в старинна рицарска приказка. Хералдически флагове и знамена се развяваха от покривите на всички сгради; с изумление видях как пъстри гоблени, някои дори извезани със сърмени конци, почти закриваха боядисаните в жълто и кафяво фасади. Навсякъде — от знамената до ливреите на прислугата — можеха да се открият гербовете на Флоренция и на Медичите. И докато на самата църква й бе спестена всякаква украса, площадът, превърнал се в сцена на грандиозен спектакъл, й придаваше атмосфера на приказен замък.

Клариче въздъхна с досада и се обърна към мен:

— Всичко е толкова пищно и претрупано, не смяташ ли?

— О, не — възкликнах възторжено. — Мисля, че е чудесно. Прилича на вълшебна приказка.

— Ти си остана дете, Симонета — засмя се приятелката ми. — Възхищавам ти се.

Не знаех как да отговоря, прозвуча ми като комплимент, но не бях сигурна, затова смених темата.

— Лоренцо съжалява ли, че не язди днес? — попитах.

Клариче махна небрежно с ръка.

— Не мисля така. Наистина е твърде запален по турнирите, но, честно казано, от двамата Джулиано винаги е бил по-добрият конник и атлет. Лоренцо не би искал да остане в сянката на по-младия си брат, струва ми се.

Точно тогава Лоренцо и Лукреция се върнаха, последвани от слуга, който носеше чаши с греяно вино.

— Мадона Симонета, удоволствие е да ви видя — отбеляза Лоренцо с дълбок поклон. — За дамите — добави и даде знак на прислужника да ни обслужи най-напред. Щом Клариче, Лукреция и аз си взехме по чаша, той пое своята и се разположи на мекия стол. — Мисля, че сме готови — заяви. — Джулиано е надминал себе си. Ще бъде грандиозен турнир.

— Всичко изглежда прекрасно — казах въодушевено. — Едва успях да позная Пиаца Санта Кроче.

Лоренцо се засмя.

— Джулиано много ще се зарадва да го чуе, точно това бе целта му.

Много скоро наблизо гръмнаха тромпети и множеството притихна. Всички се заслушахме, напрягахме се да чуем тътена от копита, който съпровождаше пристигането на херолдите. Грохотът се засили и от улицата срещу църквата към площада заприижда истинска рицарска кавалкада, а шумът от дрънчащи доспехи и тежкият тропот на копитата бяха заглушени от приветствените възгласи и крясъци, с които ги посрещнаха зрителите.

Начело на процесията бе, разбира се, Джулиано де Медичи. Новите му доспехи блестяха ослепително на зимното слънце, а върху щита бе изобразена главата на Медуза, което недвусмислено поставяше притежателя му в ролята на героичния Персей.

Но всъщност ахнах от удивление заради знамето, което Джулиано носеше.

Ветрееше се и плющеше зад гърба му, докато той яздеше и обикаляше в кръг площада. Развяваше се така, че не бе лесно веднага да се види какво е изобразено върху него. Ала щом го зърнах, стомахът ми се присви от някакво странно и неловко чувство. Трудно бих могла да сгреша.

На знамето като Атина Палада бях представена аз — с боен шлем върху дългите ми, свободно разпилени руси коси. Совата на мъдростта бе кацнала на протегнатата ми ръка, а в нозете ми се виждаха куп книги.

Нямаше как да сбъркам и художника. Никой, освен Сандро Ботичели не бе в състояние да нарисува това. Познавах стила му, бих го разпознала навсякъде.

Взирах се в изображението с отворена уста и неусетно пламнах като божур, щом усетих как погледите на почти всички присъстващи се местеха от Джулиано към мен, или поне така ми се струваше.

Защо ли го правеше? Какво искаше да постигне? И защо, защо Сандро не ме бе предупредил, за да не изглеждам като глупачка поне? Всяка друга жена във Флоренция, а и в цяла Италия, би посрещнала възторжено подобна чест. А аз само зяпах изумено знамето и носителя му и се чудех какво означава всичко това.

С крайчеца на окото си зърнах Сандро, застанал в края на същата галерия. Следеше как Джулиано обикаля на кон площада, но вместо да се гордее с творението си, гледаше по-навъсено от всякога.

Изражението му ме сепна. Продължих да го наблюдавам още известно време и тъкмо когато се канех да извърна глава, той се обърна и погледите ни се срещнаха. Гневът му се стопи и замени с тъга. Раздвижи устни, сякаш искаше да ми каже нещо, да ми извика през тълпата, но аз отместих очи безкрайно объркана.

Щом завършиха обиколката на площада, Джулиано и придружителите му се спряха пред галерията, където седях. След като поздрави брат си, водачът на групата сне шлема и ми направи дълбок поклон от седлото.

— Синьора Симонета Веспучи — обяви с достатъчно силен глас, та да го чуят всички. — Днес яздя в твоя чест и посвещавам този турнир на теб, най-красивата жена във Флоренция!

Думите му изтръгнаха радостни възгласи от събралото се множество на площада.

— Моля те, mia dolce, bellissima donna[2], да ми дадеш знак на благосклонност, за да участвам в турнира с него — добави.

За миг замръзнах на мястото си и затърсих с очи Марко сред антуража на Джулиано. Открих го почти веднага само на няколко крачки от приятеля му, яхнал красив сив жребец. Одеждите му бяха блестящи — жълт клин и дублет с ярки цветове и изящна украса от брокат, подобна на тази, която имаха неговите събратя по оръжие. Той избягваше погледа ми и упорито се взираше в земята, сякаш там, в прахта, се случваше нещо, от което не би могъл да откъсне поглед.

Е, с това поне ми се изясни част от загадката. Моят мъж не бе пожелал да получи знак на благосклонност от мен, защото е знаел за намеренията на Джулиано. Знаел е и не е искал да помрачи деня на приятеля си, макар той открито да изразяваше увлечението си към собствената му съпруга.

Ако Марко бе обиден, нямаше да подкрепи плана му. Навярно щеше да го възпре.

Но нима някой би могъл да попречи на Медичите, когато са си наумили нещо?

Думите на Клариче отпреди години отекнаха в съзнанието ми: „Скъпа Симонета, ролята ти, доколкото съм наблюдавала подобни игри, е да се оставиш да те обожават. Наслаждавай се!“.

„Всичко е игра — припомних си, след което станах от стола и извадих панделка от ръкава си. — Всичко е игра и трябва да продължа да я играя, както правя, откакто пристигнах във Флоренция. Само игра и нищо повече!“

— Приеми я, драги ми синьоре, като знак на благосклонност към храбрите ти подвизи днес — извисих глас, така че да ме чуят всички наоколо. Наведох се и подадох панделката на Джулиано. — И дано бог те закриля на арената и направлява пиката ти, за да извоюваш победа!

Той се усмихна и отново се поклони, подпъхнал панделката ми под своята ризница. Тълпата избухна в одобрителни възгласи, още по-силни от онези, с които бе приветствала появата на дружината. Когато приключи размяната на любезности, мъжете се оттеглиха в края на бойното поле, за да се подготвят за началото на турнира.

— Браво, Симонета! — похвали ме Лоренцо. — Брат ми е прав, флорентинците обожават зрелищата повече от всичко.

— Така е — съгласих се с олекнало сърце и останала почти без дъх.

— За бога, Симонета! — обади се Клариче и в тона й пролича нотка на ревност. — Знаеше ли какво е замислил Джулиано?

— Не — отвърнах. — Изумена съм не по-малко от теб.

Приятелката ми изсумтя не особено благоприлично.

— Е, всъщност не съм чак толкова изненадана. Всички знаехме, че рано или късно Джулиано ще ти се обясни възвишено в любов. — Хвърли ми изпитателен поглед. — Ами Марко? Как мислиш, дали е знаел за това?

Спомних си как съпругът ми гледаше съкрушено надолу, сякаш само така би могъл да понесе случващото се пред очите му. Но нищо в поведението му не издаваше изненада.

— Не знам — отвърнах и думите ми прозвучаха по-сурово, отколкото очаквах. — По-добре питай него.

[1] Базилика „Санта Кроче“ — готическа църква, известна с фреските на Джото. Според легендата неин основател е Св. Франциск от Азиси. Там се намират гробниците на много видни представители на Флоренция и Италия, сред които Микеланджело, Галилей, Макиавели и Росини. Едва през 1857 г. семплата фасада е украсена с бял, зелен и розов мрамор от Карара. Уникален факт е, че на сградата е поставена Звездата на Давид — свидетелство за еврейския произход на архитекта. — Б.пр. ↑

[2] Моя сладка, прекрасна госпожо (ит.ез.). — Б.пр. ↑

31

Джулиано спечели турнира и победата му не изненада никого. Въпреки оскъдните ми познания в тази област трябва да призная, че навярно справедливо минаваше за най-добрия атлет на бойното поле, както бе загатнала и Клариче. Наистина блестеше с качествата си дори сред останалите знатни фамилии на Флоренция, чиито синове имаха възможността да отделят доста време на подобни занимания. Независимо от всичко, победата на Джулиано изглеждаше почти сигурна. Забелязах, че някои от съперниците му не показаха пълните си възможности в нападение. Изключение правеше млад мъж от рода Паци — други известни банкери от Флоренция и непримирими противници на Медичите в търговията и политиката. Въпреки че Джулиано не го свали от седлото, все пак успя да спечели сблъсъка — три пики срещу една.

Не бях наблюдавала турнир от детските си години в Генуа и почти бях забравила колко напрегнато и вълнуващо е да гледаш как двама млади мъже препускат един срещу друг от противоположните краища на бойното поле. Насърчавах Джулиано, разбира се. Не само защото му бях дала знак за благосклонност, но и понеже бе единственият участник, когото познавах добре. Но когато турнирът се проточи и той продължи да триумфира над всички свои съперници, се почувствах изморена от зрелището и от студа, който не намаляваше.

Затова се зарадвах, щом всичко свърши, макар че бях принудена да изляза на сцената и да присъдя лавров венец на Джулиано като победител. Той ме дари с ослепителна усмивка и застана редом до брат си, за да приеме овациите на тълпата. Направи ми знак да се приближа и когато изпълних желанието му, се наведе и ми стисна ръката.

Чувствах се неловко в отредената ми роля — не я желаех, а и не знаех какво се иска от мен. Така че ми олекна, когато дойде време да се оттеглим за пиршеството в двореца на Медичите. С нетърпение се озърнах за Марко; колкото и да бяха обтегнати отношенията ни, поне знаех мястото си, застанала до него. Знаех какво се очаква от мен, дори невинаги да ми допадаше.

Отидох в двореца заедно с Лоренцо, Клариче и Лукреция. Марко трябваше да ни посрещне там с останалата част от антуража на Джулиано. Когато влязох, един от слугите пое тежката ми наметка. Много ми се искаше да я задържа, тъй като бях измръзнала до кости на бойното поле и още не бях успяла да се стопля.

После ме поканиха в познатата ми приемна, където безброй слуги бяха на разположение на въодушевените гости, които скоро щяха да пристигнат. Още на прага ми предложиха чаша греяно вино и Лоренцо и Клариче веднага ме привлякоха в тяхната компания.

— Наслади ли се на деня, Симонета? — попита Лоренцо.

Усмивката, която се разля по лицето ми, бе престорена.

— Много — отвърнах, като се надявах гласът ми да прозвучи естествено.

— Добре. Знам, че брат ми ще се радва да го чуе. Не знаех какво е намислил, беше опазил тайната дори от мен! — Подсмихна се и поклати глава. — Разбира се, трябва да похваля и Сандро Ботичели за начина, по който те е изобразил. Какво невероятно хрумване да те представи като Атина Палада! Красива, умна и пламенна, досущ като нашата Симонета.

— Отново ме ласкаеш, синьоре — възразих.

— Да кажеш истината, не е ласкателство — заяви Лоренцо. — Би ли ни извинила, amica mia[1], трябва да поздравим и останалите.

След тези думи той и Клариче се отправиха към вратата, където бяха започнали да се тълпят още гости. Сред тях забелязах Лукреция Донати Ардингели и съпруга й. Приятелката ми ги поздрави безразлично. Връзката на Лоренцо с Лукреция продължаваше през последните няколко години. Клариче бе посвикнала с положението, макар че не й допадаше и никога нямаше да го приеме.

Лукреция Торнабуони почти веднага ме заговори.

— Винаги съм знаела, че Джулиано е увлечен по теб, но не съм очаквала такъв възвишен и изтънчен жест — изрече, след което добави: — Синът ми е истински романтик и изключителен кавалер.

Сподавих язвителната си усмивка при спомена за грубите му думи онази вечер, когато влезе пиян в къщата ми със залитане.

— О, да, наистина — потвърдих. — Не съм очаквала да ми отдаде подобно внимание.

Лукреция се усмихна.

— Хората винаги ще издигат на пиедестал красавица като теб — добави. — Чудя се как още не си го разбрала.

Върнах й любезно усмивката, макар да ме обзе раздразнение. Така ли мислеха всички за мен? Дори онези, които добре ме познаваха? Нима заради хубостта си трябваше постоянно да бъда център на внимание?

А може би нямаше значение какво правя, нито какво казвам и как реагирам. Може би хората съзираха в мен само и единствено онова, което очакваха и искаха да видят. Нищо повече.

Точно тогава на прага на препълнената зала настана суматоха, която привлече вниманието ми: Джулиано нахлу триумфално с антуража си. Разговорите секнаха и всички заръкопляскаха. Победителят и младите мъже, които го съпровождаха, признателно се поклониха — лицата им сияеха, сякаш това бе най-щастливият миг в живота им.

Щом овациите стихнаха, младежите се смесиха с множеството, за да намерят своите съпруги, родители и приятели и да се подкрепят с по чаша вино.

Марко се движеше някак без посока из стаята, докато ме зърна. Извиних се на Лукреция и веднага отидох при него.

— Марко, съпруже — целунах го по бузата. — Радвам се да те видя.

— Аз също — усмихна се той. — Забавлява ли се?

Най-сетне човек, с когото можех да поговоря открито.

— Турнирът си го биваше — признах, а после добавих с известна досада: — Макар че всичко бе доста пресилено. А и не очаквах толкова да ме величаят.

Тук той отново сведе поглед, за да не срещне очите ми.

— Джулиано искаше само да ти достави удоволствие — промълви.

— Жестът бе чудесен, но бих искала да знам предварително, за да не се чувствам неудобно — отвърнах. — Защо не ме предупреди, Марко?

Той сви рамене, все още избягваше погледа ми.

— Джулиано ме помоли да го запазя в тайна — заяви. — Искаше да бъде изненада.

Обзе ме същото неловко чувство, което изпитах, щом зърнах знамето с моя образ. Нещо не беше наред, но какво?

— Не знае ли, че няма тайни между съпрузите? — подхвърлих небрежно.

От погледа, който ми хвърли Марко, разбрах, че съм се изразила погрешно. В очите му се четеше предупреждение, укор и вина — за тайните, които бе крил от мен в миналото, за онези, които мислеше, че укривам аз, и за странното усещане, което тегнеше във въздуха помежду ни в този миг.

Несъмнено трябваше да му се извиня за неуместните си думи, но точно сега не можех да го сторя.

— Какво става, Марко? — прошепнах. — Какво се е случило?

Мъжът ми поклати глава и на лицето му се появи престорена усмивка.

— Нищо — увери ме. — Нищо повече от един щастлив ден, Симонета. Всичко е наред. — Пое чаша вино от подноса на минал покрай нас слуга и набързо я преполови.

Реших да не го притискам. Марко очевидно не желаеше да обсъжда темата сега — ако изобщо би споделил с мен какво го измъчва — и не си струваше да настоявам да ми се довери.

Независимо от празничното настроение осъзнах, че чакам с нетърпение денят да приключи. Щом вечерята започна, ме настаниха до Джулиано, сякаш бях почетна гостенка, и в началото той вдигна наздравица за мен. Заяви, че красотата и благоволението ми са го вдъхновили за победа този ден. Усмихнах се, все едно преливах от щастие да приема подобна чест, ала станах още по-неспокойна и предпазлива.

И когато най-накрая, слава богу, вечерята приключи и всички се върнаха в салона, взех да се оглеждам за Марко, за да му дам знак, че съм готова да тръгнем. Странно как се бяхме разделили по краткия път от трапезарията до гостната и сега не можех да го открия.

Докато напразно го търсех, чух познат плътен глас:

— Симонета!

Когато се обърнах, видях Джулиано, все още с одеждите, които бе носил под доспехите си. Дрехите му бяха същите като на мъжете от неговия антураж, но имаха богата брокатена украса, за да го отличават.

— Джулиано — изрекох с усмивка. — Поздравления за днешната победа!

— Нямаше да спечеля без твоята благосклонност, скъпа ми госпожо — отбеляза той.

Разсмях се, но ме обля топлина, както винаги когато общувахме далеч от любопитни погледи.

— Мисля, че собствените ти умения на арената са помогнали много повече от мен.

Той се усмихна загадъчно.

— Копнея да си поговорим.

— Нали това правим.

Джулиано се засмя.

— Не само си красива, но и остроумна. Искам да си поговорим — добави и сниши глас — насаме.

— Сега ли? — попитах предпазливо.

— Настоявам, mia bella donna[2].

— Добре тогава — отвърнах. Дори да бе доловил нотката на нежелание в гласа ми, тя не го разколеба. Излязохме от салона и Джулиано ме поведе по коридора към малка приемна, която често бях посещавала с Клариче и Лукреция.

— Седни, ако обичаш — заяви и затвори вратата след нас.

Подчиних се, макар и с известно неудобство.

— Това е твърде необичайно. И неуместно, бих добавила.

Джулиано се засмя, прекоси енергично стаята, коленичи в нозете ми и пое ръката ми в своята.

— О, не бива да бъде така, Симонета mia[3] — изрече. — Не бива да го приемаш по този начин.

Останах неподвижна и нито изтеглих ръката си, нито стиснах неговата в отговор.

— Какво имаш предвид?

— Днес организирах турнира в твоя чест. За да изразя високата почит и уважение, които изпитвам към теб.

— Много си мил, синьоре — отвърнах. — Знаеш, че и аз храня най-голямо уважение към теб като приятел… мой и на съпруга ми. Но спокойно би могъл да го споделиш и пред други хора.

— Разбира се — добави. — Но това не е всичко. — При тези думи стисна ръката ми.

— И какво още искаш да ми кажеш? — попитах, неспособна да скрия вълнението си. — Говори открито, моля те!

— Желанието ти е заповед за мен, mia donna dell’amore[4].

Стомахът ми се сви при това обръщение. Любов моя.

— Чувствата ми едва ли те изненадват — продължи Джулиано. — Знаеш, че откакто се запознахме, любовта ми към теб само разцъфтяваше. И ето че дойде времето, когато бих желал, или по-скоро те моля за позволение, най-сетне да й се отдадем.

Отказвах да приема сериозно молбата му, докато не изрече последните думи. Да й се отдадем.

Ето какво било. Джулиано бе създал целия този спектакъл, започнал със знамето с моя лик и завършил тук, в тази стая, само за да ме прелъсти. Останах изумена от дълбочината на неговия замисъл. Планът му предизвика у мен истинско отвращение.

Беше скроил всичко, за да ме съблазни. И Сандро му беше помогнал.

— Нима искаш от мен… — Чувствах се погнусена и предадена, едва говорех. Погнусата се дължеше на наглостта му да поиска подобно нещо така открито и безсрамно. А предателството, ах, боже мой, то бе болезнено като в мига, когато научих за блудницата на Марко. Дори повече. — Да ти стана любовница?

Дали от думите или от тона ми, или от двете заедно, Джулиано се почувства неловко.

— Моля те да бъдеш единствената ми любима — поясни, щом се посъвзе и отново възприе езика на куртоазната любов. Високопарни слова, които някога приемах само за кухи фрази без конкретен смисъл. Ухажване, което винаги приемах като игра.

Оказа се, че съм се лъгала, що се отнася до Джулиано де Медичи.

— Умолявам те — продължи той — да сложиш край на страданията ми и да позволиш да бъдем заедно. Моля за разрешение да те почитам тъй, както се тачи богиня.

— Ласкаеш ме — отвърнах и наистина, колкото и непристойно да бе, донякъде бях поласкана от факта, че Джулиано положи невероятни усилия, за да ми достави удоволствие днес, и ме желаеше толкова много, че бе готов да превърне в рогоносец един от приятелите си. — Но, както знаеш, съм омъжена.

— Много добре ми е известно — заяви. — Иначе бих ти отправил съвсем друго предложение.

— И щом не можеш да ме притежаваш почтено, си готов да ме опозориш? — възкликнах с възмущение. — Навярно ти е все едно, синьоре, но помисли ли за моята чест?

Той замълча, но чувах ясно думите, сякаш ги бе изрекъл: „Жената няма чест“.

Може би нямаше. Поне според мъжете, но аз предпочитах да живея почтено, доколкото е възможно. Ако това не беше чест, не знам как бих го нарекла.

— Ласкаеш ме с предложението си — казах отново, като се стараех да потисна гнева си. — Но не мога да отхвърля брака си по този начин, дала съм обет пред бога. — След кратка пауза добавих: — А и съпругът ми е твой добър приятел… или поне така си мисля. Това би било греховно.

Джулиано стисна още по-силно ръката ми.

— Нима любовта не е най-ценният божи дар? — попита. — Бог прощава на по-големи грешници през цялото време, а когато двама души се обичат…

Тозчас се отскубнах от ръцете му.

— Твърде далеч отиваш, синьоре — възнегодувах. — Досега не съм ти се обяснявала в любов, нито ще го направя. Говоря само онова, което чувствам.

— Симонета — поде и в увещателния му тон се прокрадна хленчеща нотка на разглезен младеж, комуто нищо не е отказвано. — Моля те, безумно те обичам. Мисля само за теб. Жадувам те с цялото си тяло. Мога да те любя като…

Веднага се изправих.

— Разговорът ни приключи — отсякох. — Не желая да ти причинявам болка, Джулиано. Наистина. Както казах, считам те за приятел и кавалер, но това е всичко. Всичко, което би могло да се случи между нас.

Той постоя още малко на колене, сетне бавно се надигна.

— Разбирам, че си вярна на съпруга си — добави с вяла усмивка. — Не бих могъл да те виня, макар че сърцето ми се къса.

Джулиано се приближи до мен и ме целуна по устните, а аз нито го насърчих, нито го отблъснах.

— Сбогом, Симонета — рече. После се запъти към вратата, но спря и преди да дръпне резето, пак ме погледна. — Няма ли да размислиш?

Поклатих глава.

— Боя се, че отговорът ми няма да се промени.

— Дано все някога се случи. О, боже! — избухна. — Как не съм те открил преди онзи глупак Марко Веспучи! — С тези думи Джулиано излезе и затръшна вратата след себе си.

Останах още малко сама в пустата стая. Не знаех дали да плача, или да се смея. Всъщност отказът ми не се дължеше толкова на обета за вярност, колкото на факта, че желаех да се отдам единствено на мъжа, когото обичах. И той далеч не беше моят съпруг, да ми прости бог. Заради болестта ми Марко все по-рядко споделяше брачното ложе. Може и да бе греховно, но това ми носеше облекчение. Дори да знаех, че мъжът ми намира удоволствие при онази френска блудница.

Щом се посъвзех, напуснах стаята, за да се върна на празненството. Исках да намеря Марко и да го помоля да ме отведе у дома. Но преди да стигна до салона, срещнах в коридора — безлюден за моя радост — единствения мъж, заради когото бих нарушила брачния си обет. Само при вида му изпаднах в дива ярост.

— Ах, ти! — просъсках и заудрях с юмруци Сандро.

Той ме хвана внимателно за китките.

— Симонета! Какво е станало?

— Как си посмял? — извиках.

— Симонета, какво се е случило?

Отскубнах се от него и взех да се смея.

— Знаеш по-добре от мен. Участвал си в цялата гнусна схема.

Сандро се изопна.

— Dio mio! — промълви. — Джулиано! Какво ти е сторил?

— Какво е сторил ли? Предложи ми да стана негова любовница. Да опетня името и брачния си обет и… да прелюбодействам с него. — Хвърлих гневен поглед към Сандро. — А ти си помогнал в опитите му да ме прелъсти. Нарисувал си образа ми върху знамето, което той носеше днес. Защо, за бога… — Пребледнях, когато ми хрумна още нещо. — След днешния спектакъл цяла Флоренция ще говори, че съм станала негова наложница.

— Значи ти… си му отказала? — колебливо попита Сандро.

Прииска ми се да го ударя отново.

— Разбира се, че му отказах! — креснах. — За каква ме мислиш? За блудница, която може да се купи с поезия, красиви слова и изрисувано знаме? Нима смяташ, че имам по-малко добродетели от…

Сандро ме притегли в обятията си и ме прегърна, докато треперех от мъка, страх и гняв към света, който се опитваше да се възползва от мен както намери за добре.

— О, Симонета — прошепна — много съжалявам. Той ме помоли, по-точно ми нареди, да му нарисувам знамето. Медичите са най-важните ми покровители, не можех да откажа, дори да исках. Боях се, че ще пожелае подобно нещо. Знам, че отдавна те обича.

Отдръпнах се, тъй че Сандро да види обляното ми в сълзи лице.

— Но аз не го обичам — изрекох. Ботичели трябваше да го узнае, това бе по-важно от всичко. — Не го обичам, Сандро! Изобщо! Ни най-малко!

— Не съм си… и помислил — отвърна. В гласа му прозвуча облекчение, което внесе утеха в изтерзаното ми и съсипано сърце.

— Не бих се отдала на мъж, когото не обичам — промълвих, склонила отново глава на рамото му.

Сякаш озадачен от думите ми, Сандро замълча.

Тогава се оттеглих, внезапно осъзнала как бихме изглеждали отстрани, ако ни видят, и то след като току-що бях отблъснала член на семейство Медичи, управниците на Флоренция.

Ако някой ни зърнеше сега, щеше да разбере истината — единствената, която държах да опазя в тайна.

— Аз… трябва да тръгвам — добавих. Бях сигурна, че изглеждам ужасно, но не можех да направя нищо по въпроса. — Трябва да намеря Марко и да го помоля да ме отведе у дома. Не бих понесла да остана по-дълго тук.

Сандро кимна, но после хвана ръката ми.

— Почакай, Симонета. Моля те да ми простиш за приноса ми в цялата недостойна интрига. Повярвай ми, че съм последният, който би искал да е замесен.

— Разбира се — казах бързо, щастлива, че мога да изрека тези думи — и заради него, и заради мен самата. — На теб, мисля, бих простила всичко.

Оставих го и се върнах в салона, където още сновяха много гости.

Пробих си път сред множеството и се заоглеждах за Марко. Когато не го открих, тръгнах надолу по стълбата към вътрешния двор. Надявах се, че ме очаква там, но дворът беше пуст в зимния студ. Минах покрай статуята на Давид и надникнах в градината, ала и тя беше безлюдна, като изключим Юдит, вдигнала завинаги меч и готова да накаже мъжете заради злините им. Бих искала да имам нейния меч и храбростта й.

Почти напълно изтощена, изкачих стълбите отново и се озовах в салона, все още препълнен с гости. И пак не открих Марко.

— Извинявай — обърнах се към случаен слуга. — Търся съпруга си. Да си го виждал?

— Сеньор Веспучи си тръгна преди малко, мадона — отвърна мъжът с поклон.

— Той… си е тръгнал, така ли? Навярно грешиш — настоях. — Аз съм съпругата му. Едва ли би тръгнал без мен.

Слугата изглеждаше доста смутен.

— Не ми е известно защо е постъпил така, мадона. Знам само, че заръча да доведат коня му и напусна сам.

Сърцето ми заби лудо. В съзнанието ми се прокрадна сянка на съмнение, която лесно отхвърлих. Навярно се лъжех. Нямаше как да е вярно.

— Добре. Благодаря — успях да отроня, а мъжът се поклони и се оттегли.

Не знаех какво да правя. Дали да се прибера пеша, след като Марко бе взел коня, или може би да помоля Лоренцо за помощ? Огледах се за него, Клариче или Лукреция. Но най-напред зърнах Ботичели. Навярно бе дошъл направо тук след срещата ни.

— Сандро! — повиках го, без да ме е грижа, че някой може да чуе как го наричам.

Той се приближи.

— Намери ли съпруга си?

— Тръгнал си е — отвърнах, почти разтреперана от гняв. — И то без мен!

Ботичели изруга.

— Не се безпокой. Аз ще те изпратя.

— Пеша ли?

— Si, Симонета — усмихна се. — Точно както се разхождахме покрай Арно. Домът ти не е далеч, нали?

— Не е.

— Тогава да вървим. — Поколеба се. — Слез първа, по-добре е да не ни виждат заедно.

— Добре — съгласих се. Трябваше да приема този малък жест на благоприличие, особено след урока по морал, който изнесох на Джулиано преди малко. — Но ако някой попита, веднага ще му обясня как съпругът ми е бил толкова разсеян, че си е тръгнал без мен.

Слязох долу и се запътих към предната врата, която ми отвори един слуга.

— Нуждаете ли се от карета, мадона? — попита.

— Не — отвърнах. — Излизам на чист въздух.

Поклони се и затвори вратата.

Малко по-късно Сандро се появи и ми предложи ръката си. Отдалечихме се от двореца и поехме мълчаливо към дома ми. Знаех, че трябва винаги да оценявам спокойните мигове, прекарани насаме с него. Но днешните необичайни събития напълно ме разстроиха и объркаха. Единствената ми мисъл бе какво да правя със съпруга си, щом се прибера у дома. Как да приема онова, на което навярно се бе съгласил?

Със Сандро почти не говорихме по пътя. Когато стигнахме, се обърнах към него.

— Благодаря ти — промълвих. — Благодаря ти за всичко.

Той се поклони, целуна ми ръка и стисна здраво пръстите ми.

— Бих направил всичко за теб, carissima — добави. — Всичко!

После се обърна и си тръгна. Остави ме да се грея на топлината на една-едничка дума. Carissima. Най-скъпа моя.

[1] Приятелко моя (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[2] Моя красива госпожо (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[3] Моя (ит.ез.). — Б.пр. ↑

[4] Любов моя (ит.ез.). — Б.пр. ↑

32

Когато влязох, в къщата беше тъмно.

— Марко? — повиках го плахо.

Отговор не последва.

Пипнешком тръгнах по коридора, тъй като ми се стори, че в трапезарията има някой. Щом се приближих, зърнах колеблива, мъждукаща светлинка, която се процеждаше изпод затворената врата в тъмния коридор. Влязох в стаята.

Не знаех какво да очаквам, но не съм подозирала, че ще заваря съпруга си в подобен вид. Седнал бе в единия край на масата, а в центъра й гореше един-единствен свещник, който едва осветяваше стаята. До Марко лежеше празна бутилка вино, в ръката му имаше друга.

— Марко? — възкликнах. — Какво става? Защо, за бога, ме остави сама на пиршеството?

Той удари с бутилката по масата толкова силно, че се зачудих как не я счупи.

— О, Симонета — изфъфли. — Какво правиш тук?

— Тук живея — отвърнах рязко. — А сега ми отговори на въпроса, ако обичаш.

Марко смотолеви нещо неразбрано.

— Che? — попитах, щом го доближих. — Какво каза?

— Попитах — изломоти по-силно — защо не си с Джулиано?

Тишината, която се възцари в стаята, едва не ме оглуши.

Бученето в ушите ми се върна и внезапно осъзнах, че собственото ми сърце бие лудешки от гняв, сякаш всеки миг ще изхвръкне от гърдите ми.

— Знаел си. — Макар и изречени вяло и монотонно, думите ми все пак отекнаха в тишината на стаята.

— Разбира се — потвърди Марко. — Той ме помоли.

— Той… какво е направил?

— Помоли ме — повтори. — По-скоро ми каза, че би искал жена ми да му стане любовница.

Онемях от ужас.

— И ти… какво му отговори?

— Какво ли? — сви рамене Марко. — Да си постигне своето.

Притъмня ми пред очите и едва не ослепях от ярост. Ако имах нож или кинжал подръка, навярно щях да го убия с един удар в гърдите.

— Казал си му да си постигне своето? — изпищях. Знаех, че навярно съм събудила слугите, дори родителите на Марко, но изобщо не ме интересуваше.

Нека родителите му научат за какво е скандалът. Да разберат, че развратният им син е станал сводник на собствената си съпруга.

— Как можех да реагирам? — попита, повишил глас.

— Би могъл да го отрежеш! — креснах. — Да му кажеш да стои далеч от жена ти, а не да ме разменяш като вещ! Сякаш съм някоя проститутка!

— Какво можех да направя, Симонета? — простена, все едно не ме чу. — Не исках да се съгласявам, но нима имах избор?

— Как смееш? — избухнах. — Как си позволяваш да отстъпиш на някого тялото ми, все едно е твое! Как смееш да сключиш тази пъклена сделка, да ме превърнеш в блудница, без да зачиташ чувствата и желанията ми?

— Ти си глупачка, Симонета! — отсече и стана от масата. — Нищо не разбираш!

— Тогава ми обясни — изкрещях от болка. — Обясни ми как си посмял…

— Не съм длъжен да ти давам никакви обяснения. За мен е политически изгодно — заяви, като заваляше думите — съпругата ми да стане любовница на един от братята Медичи. А и ти би имала сметка. — Смехът му прозвуча някак унило. — Мислех, че си достатъчно интелигентна, Симонета. Надявах се да разбереш.

— Не разбирам — отвърнах. — Блаженото ми невежество ме е предпазило от това да узная, че съпругът ми е просто жалък сводник, готов да изтъргува жена си за собствена изгода.

Марко събори празната бутилка от масата и тя се строши, щом се удари в стената.

— Как смееш да ми говориш така? — изръмжа.

— Как смея ли? — кипнах. — След всичко това да не си посмял да се оплакваш от поведението ми! Дори не знам дали отново ще ти проговоря, чудовище такова!

Марко се приближи до мен, хвана ме за рамената и ме разтресе.

— Не разбираш ли какво означава това за нас? Какво ще последва? — викна. — Нима не разбираш?

Отскубнах се от ръцете му.

— Не разбирам — отвърнах. — Виждам само съпруга си, който някога ми се кълнеше в любов, а сега ме използва за собствената си изгода!

За миг сякаш искаше да ме удари, но се отдръпна.

— И защо си тук? — попита. Отиде до масата с клатушкане и отпи още малко вино. — Толкова бързо ли свърши? Да не те е обладал направо върху масата? Или до някоя стена, защото не е можел да чака? — Разкиска се отново, а смехът му прозвуча жестоко и кухо. — Е, едва ли мога да го виня, че не те е задържал за по-дълго, не и първия път… дори и никога да не е бил с толкова красива жена като теб…

Втурнах се към Марко и му ударих плесница.

— Не! — изкрещях. — Отказах му! Трябваше да се сетиш, че ще постъпя така, защото не съм обикновена уличница за продан!

Той застина на място.

— Ти… си отказала на Джулиано?

— Разбира се — озъбих му се.

Марко падна на колене и хвана края на роклята ми.

— О, Симонета! Ти ме обичаш. Наистина!

Тозчас се отдръпнах.

— Обичах те… някога — заявих. — Но знай, че любовта ми към теб изстина, щом научих на какво си способен. — Преглътнах сълзите си. Не исках да плача сега, и то пред него. — Не бих могла да те обичам отново, като виждам как се държиш с мен.

Понечих да тръгна, но спрях и го изгледах, проснат драматично на пода.

— Глупакът си ти, Марко Веспучи! — отсякох. — С един замах успя да загубиш както политическата си изгода, така и любовта и уважението на жена си.

Напуснах стаята и се качих в спалнята, където се затворих и се отдадох на сълзите си.

Не след дълго чух как входната врата се затръшна. От прозореца видях, че Марко с олюляване излиза от къщи и тръгва надолу по улицата.

„Навярно отива при своята блудница — помислих си. — Тъй като жена му, към която се отнася като към блудница, няма да го приеме.“

Дръпнах се от прозореца, осъзнала, че дори никога да не се върне, ще ми е все едно. Можех само да се надявам на подобно щастие!

33

Дори когато зимата взе да губи власт над Флоренция и останалата част от Тоскана, имението на Веспучи бе като леден замък отвътре. Марко почти не се свърташе у дома — идваше за вечеря или сън — и разговаряхме само по задължение. Пренесъл бе вещите си от спалнята, която споделяхме през целия си съвместен живот, в една от гостните. Слугите знаеха, но се правеха, че не забелязват. Някои от тях несъмнено бяха чули разправията ни. Родителите на Марко, ако изобщо бяха научили повода за скандала, също си мълчаха.

По-рано мисълта, че всички знаят истината за отношенията ни, би ме смутила, ала сега ме изпълваше с безразличие. Беше ми все едно дали жалката история е стигнала до ушите на прислугата, както и на цяла Флоренция. Нека разберат как съпругът ми е искал да ме използва, а милият, златен Джулиано де Медичи е разчитал, че веднага ще му се отдам. Позорът бе техен, не мой.

„Защо ли — запитах се веднъж, докато бродирах — красотата подвежда мъжете, че имат правото да те желаят? И непременно да те прелъстят? Нима си мислят, че красотата ти принадлежи на всички?“

Не можех да си отговоря на тези въпроси.

Вече бях прочела всички книги у дома и не смеех да отида до библиотеката на Медичите за други от страх да не попадна на Джулиано. Разбира се, Лоренцо с радост би ми изпратил по пратеник желаните от мен заглавия, но не можех да преценя кои точно, без да съм ги прегледала.

Затова се върнах към бродерията, макар да не ме привличаше особено. Когато скучните мотиви за везане свършиха, помолих Киара да й помогна в кърпенето, за да се чувствам полезна. Най-напред тя възрази, ужасена при мисълта, че една дама иска сама да си кърпи нещата, но щом не се отказах, склони. Двете прекарахме много мразовити зимни дни в кърпене и сладки приказки, докато тълпите обожатели под прозорците ми растяха. Почитта, която Джулиано ми бе оказал по време на турнира, явно бе увеличила моята слава.

— Какво казват за мен, Киара? — попитах я един следобед, щом се върна от пазар. — Какво се говори на улицата?

Поколеба се, преди да ми отговори, и това само опроверга думите, които изрече най-накрая:

— Изобщо не говорят за вас, мадона — заяви, без да ме погледне в очите.

— И двете знаем, че не е истина, Киара, тъй че по-добре ми кажи какво се мълви, преди да съм чула от друг.

Отново се позабави с отговора, но най-сетне изплю камъчето:

— Разправят, че сте любовница на Джулиано де Медичи. Сравняват двама ви с Венера и Адонис и смятат, че сте благословени от боговете заради своята любов и красота.

— Не се и съмнявам — отвърнах с насмешка. — Забелязала ли си, Киара, че когато мъж обича красива жена, мълвата превръща любовта му във вълшебна приказка? Ала никой не зачита чувствата на жената. Ако е достойна за обичта на някой знатен или хубав мъж, как би могла да не отвърне с взаимност? Нима е възможно?

— Досега не съм го приемала по този начин, мадона — призна тя.

Знаех, че просто иска да ми угоди, но все пак продължих:

— Дори любовта на Данте и Беатриче се смята за велика и безсмъртна, а всъщност Беатриче в нито една от поемите не отвръща на чувствата му. И защо? Нима не е важно какво изпитва тя? Помним само, че Данте безумно я е обичал, сякаш това е достатъчно за една голяма любов. А за нея говорим само като любимата на Данте. Тя изобщо не е имала право на избор.

— Сигурно е така, мадона.

Въздъхнах и продължих да кърпя. Къде ли беше Сандро, когато най-много се нуждаех от него? Той би ме разбрал.

— И какво друго говорят?

— Нищо важно, мадона. Те… някои мъже…

— Да, да — изрекох нетърпеливо. — Хайде, разказвай!

— Напоследък страстите много се разгарят, мадона. Някои ви подкрепят като най-красивата жена във Флоренция, а други твърдят, че Лукреция Донати, синьора Ардингели, повече заслужава титлата.

— Нека я вземе.

„Нека вземе и съпруга ми, ако го иска“ — добавих наум, припомнила си ревността, която изпитах към нея при първата ни среща, когато с Марко разговаряха толкова непринудено.

Киара се усмихна. Явно имаше желание да размени светски клюки с мен.

— Чух, че двама мъже се дуелирали преди няколко дни на Понте Санта Тринита[1]. Поводът за дуела бил, че единият мъж ви оскърбил като красавица, а другият не понесъл обидата.

— Dio mio, какви глупаци са мъжете — възкликнах. После и двете продължихме работата си в уюта на мълчанието.

Минаха доста дни, преди да се върна в ателието на Сандро. Той приключваше с поръчката за „Санта Мария Новела“ и трудно намираше време за общия ни проект. Нашата картина бе рожба на любовта и нямаше богат покровител, който да поеме разходите за нея. Хрумна ми да говоря лично с Лоренцо де Медичи, за да го попитам дали не би отпуснал средства за завършването на творбата. Така Ботичели щеше да й се посвети отново, както толкова жадуваше. Но щом художникът все още не се бе заловил с нея, навярно имаше основателна причина. Затова бе най-добре да запазим в тайна общото си начинание, и то колкото се може по-дълго.

Най-сетне една ранна априлска вечер, когато „Поклонението на влъхвите“ беше готова и поставена в църквата, успях да го видя отново. Боях се, че и двамата ще се чувстваме неловко. При последната ни среща просто не бях на себе си, за броени минути обвиненията ми бяха прераснали в молба за утеха и помощ.

Опасенията ми се оказаха напразни. Щом влязох в ателието почти по залез-слънце, той дойде да ме поздрави и ми целуна ръка с усмивка.

— Скъпа моя Симонета. Колко ми липсваше!

Дъхът ми секна. Точно така се поздравяваха влюбените, ако не са се виждали дълго време.

— На мен също ми липсваше, и то много.

Колкото и да ми се искаше, не можех да му разкажа всичко, което бях преживяла през последните седмици. Липсваше ми, защото не го виждах всеки ден. Липсваше ми, защото не споделях живота си с него, макар да го желаех. Вместо това с въздишка се приготвих да позирам.

Ботичели бе започнал да полага грунда върху внушително платно, поставено на голям статив. Стори ми се, че то примамливо ме подканва да „вляза“ в него, като че ли през цялото време ме бе очаквало.

Побиха ме тръпки, макар че в стаята не беше студено, и понечих да се съблека.

— Почакай, Симонета! — каза Сандро, поставил нежно ръка на рамото ми. — Трябва да ти кажа нещо, преди да започнем.

— Сега ли? — попитах, понеже само това ми дойде наум.

— Да, не бива да се отлага.

Обърнах се към него и затаих дъх, докато очаквах да продължи.

— Аз… всъщност на улицата се говори, че си любовница на Джулиано де Медичи. Цяла Флоренция го приема за истина.

При тези думи в сърцето ми се прокрадна разочарование и дори малко гняв.

— Да, знам — отвърнах рязко. — Научих клюката от личната си прислужница. Но ти знаеш, че не е вярно.

— Така е — потвърди Ботичели. — И… те моля за извинение, Симонета. Не исках да започна така, съвсем не… — Извърна се, обхванал глава в ръце.

Гневът ми на мига се стопи. Пристъпих към него и сложих ръка на рамото му.

— Какво има, Сандро? — прошепнах. — Кажи ми, amico mio, каквото и да е то.

Той се обърна, а в погледа му се четеше повече мъка, отколкото би могъл да понесе.

— Ако онзи ден не бях там и не бях видял колко си разстроена, може би и аз… щях да повярвам — добави. — И то не защото си лека жена — побърза да изрече. — Нищо подобно. А понеже дама като теб заслужава мъж от ранга на Джулиано де Медичи. Дори собственият ти съпруг, който е известен и от знатно семейство, може да ти предложи добро име и чудесен живот.

— Навярно си прав — отвърнах, доста объркана от хода на мислите му. — Но противно на мълвата, която се носи из града, аз не живея в приказен свят на богове и богини. Съвсем не.

— Знам — промълви Сандро. — Мисля, че те познавам по-добре от останалите. Говоря за друго… — Пое си дълбоко въздух, преди да продължи. — Ти си жена, призвана да получи най-доброто от всичко. След като цяла Флоренция е в нозете ти, думите ми едва ли имат значение. И не би трябвало, но въпреки всичко трябва да ги изрека. — Вдигна глава и ме погледна в очите. — Обичам те, Симонета. Понякога си мисля, че любовта ми е по-силна от изкуството и от самия живот. Дори всеки мъж във Флоренция да ти го е казвал, исках да го чуеш и от мен.

Изведнъж усетих, че треперя. Прииска ми се да затанцувам от радост; да се облея цялата в сълзи; да го целуна и докосна; да благодаря на бога и да го помоля да ми прости; да извикам от отмала; да се съблека начаса и да позволя на Сандро да ме обладае на пода на ателието, стига да иска.

Искаше ми се да говоря, но не знаех какво да кажа.

Ботичели като че ли изтълкува мълчанието ми напълно погрешно.

— Ако не желаеш да останеш… ако не искаш да продължим общата си работа или да се виждаме отново, ще те разбера. Съжалявам — продължи, вперил поглед в земята — но трябваше да ти го кажа. Не можех повече да го крия.

Усещах, че ще загубя всичко, ако не проговоря сега.

— И ти трябва да ме изслушаш — промълвих най-сетне. — Знай, че колкото и хора да твърдят, че ме обичат и желаят, аз чувам само твоя глас и той се извисява над всички останали.

Художникът ме погледна отново, сякаш не вярваше на ушите си.

— Знай също — добавих — че жадувам единствено твоя глас. Знай, че — тук замълчах и в очите ми бликнаха сълзи — те обичам отдавна, още преди да го призная пред самата себе си.

— Симонета — прошепна Сандро. Пристъпи към мен и обхвана лицето ми в ръце. — Обикнах те още…

— Още при първата ни среща? — попитах, но съжалих за думите си.

Той се понамръщи, а после се разсмя.

— Не — заяви. — Тогава забелязах красотата ти. Но те заобичах още в деня, когато за пръв път ти предложих да ми позираш и разговаряхме за философия, за Църквата и за познанието.

В този миг сърцето ми щеше да се пръсне от щастие.

Останахме дълго време така: лицето ми — потънало в милувката на дланите му, устните ни — разделени само от шепот. Докато си поемахме едновременно дъх, ми се стори, че се приближава полека към мен, за да ме целуне. Желаех го, копнеех да стопи с устни разстоянието помежду ни. Исках да го направя и сама, но нещо ме възпираше.

Беше толкова близо… бяхме толкова близо… и вече нямаше съмнение за чувствата ни.

Сълзите ми бликнаха отново, преди Сандро да заговори:

— Това не е възможно — изрече с дрезгав глас. — Не е възможно, Симонета. И ти го знаеш, нали?

Кимнах, макар че душата ми крещеше да го отрека.

— Не можем да го направим — прошепнах. — Не бих искала да те изложа на опасност. Ако Марко узнае… не знам какво би сторил. А и ти сигурно би загубил покровителството на Медичите или…

— Да — потвърди той. — Боя се и какво би станало с теб, ако мъжът ти разбере, че си му изневерила. Не изглежда жесток, но… не искам да рискуваш, любов моя.

Сълзите ми вече бяха рукнали, когато Сандро ме пое в обятията си и ме притисна здраво до гърдите си.

„Никога няма да бъдем по-близо един до друг — помислих си, докато ридаех. — Нито крачка по-близо. Не е възможно. Не е съдено да се случи!“

Но ако само веднъж, само тази вечер, можехме да бъдем заедно, без никой да узнае…

Не, не можех да изложа на опасност Сандро и дарбата му по този начин. Обичах го твърде много, за да му го причиня.

С горчивина си спомних, че Марко не се бе поколебал да ме изтъргува за собствена изгода. Нима наистина имаше правото да ме съди, ако се отдам на мъжа, когото обичам? Но той бе в състояние да го стори. И щеше. Не беше честно.

Отърсих се от мислите си — не желаех да помрача този тъй кратък миг с болката си.

Най-сетне се разделихме.

— Все пак… държа на думите си — рече Сандро. — Ако искаш да си тръгнеш… ще те разбера.

Избърсах сълзи в ръкава си и поклатих глава.

— Никога няма да го направя — отвърнах. — Ти трябва да завършиш картината, Сандро. Дори никой друг да не я види, освен нас. Един ден можем да кажем на света, че сме се обичали. Картината ти ще бъде нашето послание.

Той кимна и видях, че очите му са също навлажнени.

— А сега на работа! — добавих. — Вземи си четките и боите, маестро!

Сандро се засмя и последва съвета ми.

Съблякох се, както неведнъж го бях правила, но сега бе различно. Щом стъпих на пиедестала, за да позирам, нашата истина блесна като голотата на тялото ми. Този път в погледа на Ботичели се четеше страст, докато ме съзерцаваше и рисуваше, и знаех, че тя не е само плод на въображението ми. Любовта и желанието озариха и моето лице. Наблюдавах Сандро и си мислех за всички онези забранени неща, за които си мечтаех, но знаех, че няма да се сбъднат. И този път му позволих да ги види.

„Може би е достатъчно да обичам и да знам, че съм обичана, истински обичана. Може би това е всичко, от което се нуждая. И то е възможно.“

[1] Изящен ренесансов мост във Флоренция, прочут с трите си елипсовидни арки. Наречен така по името на близката църква „Света Троица“. — Б.пр. ↑

34

Следващото утро се пробуди с топлината на слънчевите лъчи, сякаш самата Гея, Майката Земя, беше влюбена. Срещнах очите на Киара в огледалото, докато ми помагаше да се облека, и се усмихнах.

— Хайде да излезем, Киара — предложих й. — Да се поразходим. Денят е прекрасен.

— Както желаете, мадона — отговори с усмивка. — Ако сте сигурна, че се чувствате добре.

Днес дори благонамерената й загриженост не ме подразни.

— Никога не съм била по-добре — отвърнах.

— Така е, личи си — потвърди и лицето й засия. — Изглеждате превъзходно, мадона, и ако ми позволите… — Позабави се, но я насърчих да продължи. — Май отдавна не съм ви виждала толкова щастлива.

В този миг усетих топлината на любовните думи на Сандро в сърцето си, където ги бях скътала завинаги.

— О, да! Много съм щастлива! — възкликнах.

Киара не полюбопитства на какво се дължи този нов изблик на щастие, може би и сама се бе досетила. Добави единствено:

— Тогава непременно ще излезем, мадона. Права сте, денят наистина е чудесен.

Щом се нагласихме, напуснахме къщата и се потопихме в омаята на златните слънчеви лъчи.

— Искате ли да се разходим покрай Арно? — предложи спътницата ми. — Или някъде другаде?

— Мислех да отидем до „Санта Мария Новела“, за да видим новата творба на маестро Ботичели — отвърнах. — Чух, че са я изложили в един от параклисите.

Дори да подозираше какво е породило желанието ми да видя картината, Киара предпочете да замълчи.

— Идеята ви е превъзходна — заяви и се отправихме по тесните улици към сърцето на Флоренция.

Когато достигнахме доминиканската базилика, която кротко се извисяваше над площада, почти бяхме плувнали в пот. Отвън сградата бе украсена с мраморни геометрични фигури, а вътре, подобно на Катедралата или черквата „Сан Лоренцо“ с изящните й изчистени арки, се извисяваха колони с ивичест зелен и бял мрамор.

Вече няколко пъти бях посещавала тази църква и много я харесвах — беше семпла, ала красива и не прекалено голяма, а слънчевите лъчи, които проникваха през прозорците, не бяха достатъчни, за да осветят и стоплят вътрешността й. Все пак „Санта Мария Новела“ не бе толкова мрачна като „Онисанти“ — оскъдно осветената енорийска църква на Веспучи, където обикновено ходехме на литургия.

Щом с Киара се озовахме в храма, почти веднага открих онова, което търсех. Тъкмо бяхме топнали пръсти в светената вода на влизане, когато зърнах картината. Произведението на Сандро украсяваше параклиса вляво от входа.

Навсякъде бих познала стила на Ботичели. С нетърпение се доближих, вперила жаден поглед в картината — като дете, видяло поднос с лакомства.

Платното бе достатъчно голямо, за да доминира в малкия параклис, но не така внушително като картината на Венера. Сцената на Тримата влъхви, дошли да отдадат почит на новородения Исус, преливаше от багри, движение и действие. Сините одежди на Божията майка, както и тези на тримата мъдреци и немалката им свита, бяха обшити със злато. Влъхвите бяха коленичили благоговейно пред Младенеца в сиромашката ясла[1], където бе положен. Света Богородица съзерцаваше единствено любимия си син, а Йосиф бдеше и над двамата.

Когато се приближих, започнах да откривам познати лица. Мъдрецът с червените одежди, коленичил в профил точно пред малкия Исус и снел шапка, удивително напомняше за покойния Пиеро де Медичи. В отдалечения ляв ъгъл се виждаше красив млад мъж с ален златоткан дублет, подпрян на меча си с доста надменно изражение — същински Джулиано. После преместих поглед към другата страна на картината, където млад тъмнокос мъж в черно наблюдаваше замислено Христос — това бе Лоренцо. И накрая в отдалечения десен ъгъл с изненада разпознах рус мъж със скромна златиста дреха; който бе извърнал глава към зрителя: Сандро.

По лицето ми се разля усмивка, когато наближих картината толкова, че роклята ми леко допря олтара на параклиса. Засмях се тихо и почти ликуващо, докато изучавах фигурата на Ботичели, който гледаше от платното и сякаш ме виждаше. Пресегнах се и плахо докоснах с пръсти изображението му. За миг ми се стори, че ще се разплача от цялата тази красота.

[1] Според библейския разказ Исус се ражда в обор или ясла. Ботичели търси по-оригинално решение на известния сюжет и избира за място на сцената изоставени римски руини, като поставя Мария и Младенец върху здрава скала. Така сякаш внушава, че християнството е изградено на по-здрави основи от Рим. — Б.пр. ↑

Част трета
Безсмъртна
Флоренция, април 1476 г.

35

— Добро утро, Киара — поздравих прислужницата си, когато влезе в стаята ми една сутрин, за да отвори капаците на прозорците.

— Добро утро, мадона — отвърна тя. — Много се радвам да видя, че сте добре. Подобрявате се с всеки изминал ден!

— Вече не знам дали да се надявам, че ще се оправя — добавих, прехапала устни. — Толкова отдавна…

Киара въздъхна и се прекръсти.

— Имайте вяра, мадона. Бог чува молитвите ни. Сигурно най-накрая ще оздравеете.

— Дано! — добавих и станах от леглото. — Прати някого до двореца на Медичите да провери дали Клариче би искала да я посетя следобед.

— Si, мадона — рече Киара и побърза да изпълни заръката ми.

През отворения прозорец до мен долетяха викове, но бяха по-слаби от обичайно. Този път боледувах дълго и рядко се радвах на добро здраве, затова напълно се бях откъснала от обществения живот.

Болестта ме повали отново в началото на миналото лято, малко след като със Сандро признахме чувствата си един към друг. Като че ли бог ме наказваше за многобройните ми грехове. С Марко не можахме да посетим вилата на Медичите, както правехме години наред. Затворих се сама в стаята си; нямаше празненства и вечери — или по-скоро имаше, но бях твърде отпаднала, за да отида. Последваха няколко ужасни пристъпа, дни, когато горях от треска и кашлях кръв, но почти нищо не си спомням от тях. Всеки път Марко — с изпито и измъчено лице, сякаш още ме обичаше — разправяше, че с лекаря ме били отписали. И всеки път се съвземах и се връщах от „гроба“. Имаше дни, дори и седмици, с повечко късмет, когато се чувствах чудесно, преди болестта да ме срази отново.

Макар и никой да не ми го казваше, предусещах, че няма да живея дълго. Когато лекарят за пръв път произнесе диагнозата, още не знаехме колко време ми остава; но ставаше все по-ясно, че туберкулозата скоро ще отнеме и последния ми дъх. Струваше ми се, че някъде в мен има часовник, чиито песъчинки изтичат със заплашителна скорост.

Разполагах с много време за размисъл, докато лежах болна, много време, през което се гневих и плаках, молех се и се уговарях с бога. Бях приела, че не мога да избягам от съдбата си, и страхът надделяваше над упованието. Но изобщо не бях се помирила с тази участ.

Копнеех да поживея достатъчно, за да видя завършена картината на Сандро — „Раждането на Венера“. Да оцелея поне дотогава.

След онази нощ на признания, която се бе запечатала в паметта ми, през последната година почти не можахме да работим заедно. Успях да отида в ателието му не повече от три пъти. Рядко си разменяхме послания — само когато можех да пратя съобщение по личната си прислужница, стига да имах сили да пиша, а тя успееше да намери Сандро вкъщи, за да му го предаде лично.

Киара се върна, за да ми помогне да се облека, и слязох за закуска. Междувременно получих вест от Клариче, че би се радвала да обядва с мен, ако желая. Веднага изпратих утвърдителен отговор и се качих горе, за да взема последните книги, които бях заела от библиотеката на Медичите — трябваше да ги върна и да получа нови, докато бях там.

Щом пристигнах, заварих Клариче в добро разположение, макар и малко поизмъчена от грижите покрай все по-нарастващото потомство на Медичите. Вече бях престанала да изпитвам болка, задето така и не заченах — несъмнено поради лошото ми здраве, макар че по-рано не подозирахме причината.

Навярно така бе по-добре, за да не оставя сирачета след себе си.

— Изглеждаш много добре, Симонета — заяви приятелката ми, когато предаде децата на дойката им. — Зарадвах се на писмото ти. Липсваше ми.

— И ти на мен — отвърнах. — Май напоследък бях лоша приятелка…

— Не говори така — прекъсна ме. — Беше болна. — Пресегна се и хвана ръката ми. — Моля се за теб всеки ден. Моля се на бога… — Внезапно прекъсна. — Хайде, стига — рече припряно. — Да не помрачаваме деня, когато изглеждаш толкова добре.

— Но, Клариче, какво искаше да ми кажеш? — Поколебах се за миг. — Може да не ни остава много време.

— О, Симонета, не — възрази. — Не говори така. Исках само да…

— Моля те, amica — настоях. — Не ме лъжи! Когато не съм болна, Марко се държи така, сякаш винаги съм била здрава, и… понякога това е по-неприятно от самата туберкулоза. Нека говорим открито!

Тогава Клариче намери сили, пое си дълбоко въздух и ме погледна право в очите.

— Всеки ден се моля на бога да не отнема най-добрата ми приятелка — изрече. — Така те чувствам, Симонета. Ти си единствената истинска приятелка, която имам, откакто напуснах Рим.

Този път аз хванах ръката й.

— Може би бог ще реши да ме пощади, щом ти го умоляваш така горещо. Не познавам човек с по-добра и ангелска душа от твоята!

Клариче се усмихна през сълзи.

— Ако чуе някоя от молитвите ми, дано да е тази. — Поклати леко глава. — Но стига толкова засега. Остареем ли един ден, навярно ще се смеем на днешните си тревоги.

— Може би — пуснах ръката й с усмивка.

Изрекох тези думи, макар и да не си вярвах.

36

По-късно вечерта се зачудих дали да не пиша на Сандро. Беше ми се обадил преди няколко седмици, когато бях още болна, затова реших да му съобщя, че съм се оправила — поне засега. Ако намери време, за да му позирам, защо да не се възползваме?

Отидох в другата стая и отключих чекмеджето на тоалетната си масичка. Извадих последното съобщение от Сандро и пригладих листа, за да го прочета отново. Съзнавах, че трябва да изгоря тези писма, но не можех толкова бързо да се избавя от тях. Исках да ги запазя още известно време.

В писмото си Ботичели пишеше, че се надява скоро да се оправя и се моли за оздравяването ми. Имаше желание да ме посети, ала знаеше, че Марко не би го приел охотно. Накрая съобщаваше, че използва всяка възможност, за да работи по картината, и вече е започнал да рисува останалите фигури. Венера би могла да ме почака.

В този миг се сепнах от гласа на Марко:

— Симонета, разбрах от Киара, че…

Щом го чух наблизо, подскочих и инстинктивно се опитах да скрия писмото обратно в чекмеджето, което само събуди подозрението му.

— Какво държиш там? — полюбопитства, приближил се до тоалетната масичка.

— Нищо — отвърнах, докато се опитвах да блъсна силно чекмеджето. — Само няколко стари писма от нашите.

— Тогава защо ги криеш?

— Не ги крия… ти просто ме стресна…

— Дай да видя — настоя Марко и хвана чекмеджето, преди да го затворя. Извади писмото, което току-що бях прочела, и бързо го прегледа.

— Това… е от художника, нали? — смаяно попита. — Нима той ти пише?

— Не… всъщност рядко. Искал е да ми пожелае добро здраве, тъй като бях болна, както знаеш — отвърнах. — Обсъждаме кога бих могла да му позирам отново, ето виж…

— Ако всичко е толкова невинно, защо ме лъжеш, Симонета? — добави. — Ден и нощ, коленичил, се моля да се възстановиш… Не звучи ли доста свойски?

— Той ми е приятел, нищо повече — заявих. — Известно ти е, че го познавам отдавна… О, Марко, недей! Моля те, остави всичко!

Но той вече бе измъкнал и останалите неща от чекмеджето: още две писма от Сандро и подарения ми ескиз за „Раждането на Венера“, който бе най-отдолу.

Марко дълго не откъсваше поглед от него, а листът трепереше в ръцете му.

— Това! — продума най-сетне. — Нарисувал е това!

Този път дори не питаше. Онемях.

— Това ли е… великата, загадъчна картина, за която му помагаш? — изрече настойчиво, снишил глас. — Това… жалко, безсрамно творение? За това ли му позираш?

Все още не смеех да изрека и дума.

Марко удари с ръка по тоалетната масичка и от силния шум отново подскочих.

— Така ли е? — кресна. — През цялото време си му позирала без дрехи?

— Аз… — подех, като се чудех какво да кажа.

— Не си прави труда да отричаш. Виждам, че е рисувано от натура — извика, размахал листа под носа ми. — Нима не познавам тялото ти? Аз съм ти съпруг. Единственият, който има право да го вижда. Но сега разбирам, че съм станал рогоносец и художникът е нарисувал онова, което интимно е опознал, макар да няма право на това.

— Как се осмеляваш? — извиках и станах от стола. — Изобщо не ме е опознал. Да, позирала съм, и то гола, но не съм му се отдала.

Ала Марко изобщо не ме чуваше.

— Ти, която се държа толкова високомерно, отблъсна набързо Джулиано де Медичи и ме нарече сводник, накрая се оказа блудница! — крещеше. — Един от най-богатите мъже във Флоренция явно бе прекалено добър за теб, затова си опетнила името си с този невзрачен, изпаднал художник!

— Как смееш да ми говориш по този начин? — провикнах се възмутено. — Ти грешиш, грешиш за всичко! Сандро не ми е любовник, никога не сме…

— О, наричаш го Сандро, така ли? — попита язвително. — Значи го познаваш достатъчно добре, за да му говориш на малко име.

— Да, защото ми е приятел, както ти казах — отвърнах. — И към Лоренцо де Медичи се обръщам така. Да не би да ме обвиняваш, че съм му станала любовница? Смяташ ли, че изменям на теб и на Клариче едновременно?

Марко яростно разтърси глава.

— Не става дума за това. Dio mio, как можеш да отричаш… когато държа доказателството в ръцете си… — Отново изгледа побеснял ескиза и го смачка в юмрук.

— Недей! — хвърлих се светкавично към него.

Той се отдръпна и изумено ме премери с очи, докато се връщаше в спалнята.

— Сама опровергаваш думите си с действия — възкликна. — Наистина ли не разбираш? — Разтвори юмрук и погледна смачканата рисунка. — Коя жена позволява и на друг мъж, освен на любовника си, да я види гола?

— Истина е, дори да не вярваш, Марко — изстрелях светкавично. — Мога да се закълна във всичко свято, което поискаш, че не съм любовница на Сандро. Но това едва ли ще помогне. Решил си да изкараш собствената си съпруга блудница, дори да имаш честната ми дума!

— Жените са лъжкини до една! — изръмжа той. — Тъй върви, откакто Ева е съблазнила Адам в райската градина.

Вдигнах нагоре ръце и почти изкрещях от гняв:

— Ах, колко благочестив си станал, Марко! Ако бе постигнал своето, отдавна да ме беше превърнал в блудница. А сега имаш наглостта…

— Достатъчно! — викна той. — Няма да търпя да ми говориш по този начин. Чуй ме добре, Симонета. От сега нататък няма да напускаш къщата без придружител. Ще излизаш само с мен или с някой слуга. Не мога да се доверя на твоята прислужница, нищо чудно да е подкрепяла блудните ти действия през цялото време.

— Виж го ти! — извиках. — Няма да ме унижаваш и да ми нареждаш какво да правя, сякаш съм неразумно дете. Аз съм…

— И най-важното — продължи Марко — забранявам ти да се виждаш повече с този художник, разбра ли?

— Но аз няма…

— Ще правиш това, което ти наредя! — пресече ме, преди да продължа. — Доказала си, че не мога да ти гласувам доверие, затова ще се подчиниш на волята ми, все едно е закон. Аз съм твой съпруг и думата ми ще бъде закон!

— Напусни! — изкрещях, изгубила търпение след напразните опити да го вразумя. — Веднага напусни покоите ми! Не мога да те гледам, лицемер такъв!

За мое учудване той не помръдна.

— Най-добре да се махна, преди да съм сторил нещо, за което ще съжалявам — озъби се. — Но ти внимавай, Симонета, иначе много ще се каеш! Бог ми е свидетел!

След тези думи излезе бесен от спалнята и така затръшна вратата, че и стените се разтресоха.

Останах на мястото си, разтреперана от гняв и болка. Малко по-късно чух как хлопна външната врата. Стигнах до прозореца навреме, за да видя Марко, който ядосано крачеше надолу по улицата и почти подтичваше в желанието си да се махне от къщата. И от мен.

Ето докъде стигнахме. Успяхме да провалим брака си и всичко, съграждано с надежда, любов, болка и усилия. Кой знае дали някога щяхме да оправим съвместния си живот? Отдавна бях престанала да обичам Марко — ако изобщо съм го обичала истински, но все пак прозрението ме изпълни с мъничко тъга.

Едва ли щяхме да имаме време за помирение. Поне аз.

И все пак, като се изключи лекото съжаление, ми беше все едно. Дълбоко в сърцето си не исках повече да виждам Марко. Нито за миг не желаех да търпя повече лицемерието на този брак.

Не исках да остана в неговия дом и секунда повече, дори когато Марко отсъстваше. И въпреки забраната му да напускам къщата. Защо ли трябваше да ме интересува изобщо? Нима не ме принуждаваше да прекарам остатъка от живота си — каквото бе останало от него, като затворничка?

За нищо на света!

Без много да му мисля, отидох в съседната стая и грабнах една пелерина. После отворих със замах вратата, която Марко бе затръшнал след себе си, и излязох от спалнята. Едва не се пребих по стълбите в желанието си да избягам час по-скоро.

Досега не бях си позволила едно нещо — единственото, което наистина желаех и за което копнеех — въпреки безбройните изкушения. Но макар и устояла на съблазните, бях обвинена, презряна, наказана и посрамена като грешница.

„Защо тогава да не му се отдам? Защо да не бъда щастлива, докато все още мога?“

Щом стигнах до външната врата, чух мъжка кашлица зад гърба си.

— О… мадона Веспучи…

Извърнах се и видях Джовани, слугата на Марко, застанал на прага.

— Да? — попитах нетърпеливо. — Какво има?

— Allora[1], вижте, съпругът ви… ми нареди да не ви позволявам да напускате дома — смънка той. — Или да ви придружа, ако ми кажете къде отивате.

Изсмях му се в очите, преди да посегна към вратата.

— Това е нелепо, Джовани. Реша ли, ще напусна къщата.

— Боя се… че не мога да ви позволя, мадона. Съпругът ви, той…

— Не можеш, така ли? — прекъснах го. — Кажи ми, Джовани, как ще ме спреш? Нима ще ме хванеш насила и ще попречиш на жената на господаря си да напусне собствения си дом? Толкова ли се страхуваш от гнева на Марко, че би се държал грубо с мен, за да му угодиш?

Краткото му колебание бе красноречиво.

— Не, нали? — отсякох. — Така си и мислех.

След тези думи разтворих широко вратата и се потопих в студената нощ.

[1] Ами (ит.ез.). — Б.пр. ↑

37

Никога преди не бях излизала сама по улиците на Флоренция след залез-слънце. В тъмнината трябваше да се чувствам притеснена и нащрек, да се стряскам от всеки звук и сянка, но изобщо не се тревожех за подобни неща. Тичах почти по целия път до ателието на Ботичели, погълната от мисълта да се озова там.

Плахо се питах какво да сторя, ако се окаже, че той не си е у дома или е с помощниците си.

Ала Сандро сякаш знаеше, че идвам, сякаш ме очакваше. Щом пристигнах, го заварих сам да работи над картина — навярно някаква поръчка, запалил много свещи наоколо.

Влязох, без да чукам, а той се извърна при отварянето на вратата. Навярно съм изглеждала ужасно, защото шумно изпусна четката си, щом ме зърна.

— Симонета — рече загрижено. — Какво… добре ли си? Наред ли е всичко? Какво правиш тук?

— Да, добре съм — отвърнах. — Само че не всичко е наред. По-скоро нищо не е наред. — Поех си дълбоко въздух разтреперана. — Но може да бъде.

Известно време не откъсвахме очи един от друг, после тръгнах към него и той се втурна към мен. Хвърлих се в обятията му, а Сандро долепи устни до моите, щом ме притисна до себе си. Отдадох се на целувката и простенах силно, когато плъзна жадно език в устата ми.

Толкова дълго време бяхме устояли на изкушението. Разменяли си бяхме нежни докосвания, но нищо повече — дори целувка. И ето че най-сетне дочакахме жадувания миг. Целунахме се и всичко около мен изведнъж заблестя с още по-ярки цветове, сякаш се бяхме преселили в някоя от картините на Ботичели, далеч от собствения ни несъвършен свят.

Но сега и тази целувка не беше достатъчна. Без да откъсвам устни от неговите, пуснах пелерината си да се свлече на земята. Сандро ме повдигна леко и обвих крака около кръста му, докато ме отнасяше към един сламеник до стената — там навярно спеше някой от помощниците му, когато работеха до късно през нощта.

Ала щом ме положи върху дюшека, внезапно ме обзе съмнение и почти се вцепених от страх. Не за себе си, а за него.

— Почакай! — извиках. — Аз… — Мъчително си поех въздух, за да изрека думите, които напираха в мен. — Сторим ли го, и двамата ставаме прелюбодейци. Дори никой да не узнае, душата ти ще бъде…

Сандро се наведе над мен и сложи пръст на устните ми.

— Недей! — изрече твърдо. — Ако и ти го искаш, не мисли за мен. Безсмъртната ми душа заслужава да прекара една нощ с теб.

Не говорихме повече.

Толкова дълго бяхме чакали, че повече не издържахме. Припряно развързах панталона му, той се освободи от него и повдигна полите ми до кръста. Допря устни до моите, приведен над мен. Сграбчих го жадно, докато нахлуваше в мен, и се извих към него. Щом го усетих вътре в себе си, извиках от радост, наслада и облекчение.

Той ме обладаваше на тласъци и стенеше.

— Симонета — изрече дрезгаво името ми. — Симонета, моя Симонета.

Обвих плътно крака около него, притеглях го по-дълбоко и по-дълбоко в мен, докато почувствах, че ме обливат вълни, готови да ме разтърсят.

— Да — въздъхнах. — Да, Сандро. Още!

В следващия миг вече лудо тръпнех от удоволствие — толкова силно и поглъщащо, че бе почти болезнено. От гърлото ми се изтръгна сладострастен писък, но ми беше все едно дали някой е чул, а и да исках, не бих могла да го спра.

Щом се отпуснах, усетих, че той потръпва, достигнал върха, и чух как стене името ми. Сетне притихна и двамата дълго останахме неподвижни. Сандро все още бе вътре в мен, притисках го към себе си, както когато се любехме. После се отдръпна и се обърна по гръб, обвил с ръце тялото ми. Притегли ме силно към себе си, сякаш не искаше да ме пусне. Склоних глава на гърдите му и долових, че сърцето му все още бие ускорено.

Не помня колко време измина, преди да проговори:

— О, Симонета! Ти си моята Венера, моята богиня. Какво сторихме?

Отдръпнах се леко, за да видя лицето му.

— Не ми казвай, че съжаляваш.

— Никога — рече тутакси. — Струваше си, дори и да горя в ада заради този грях. Ще се изсмея в лицето на Луцифер, когато ме посрещне.

Усмихнах се при тази представа, колкото и богохулна да бе.

— Не — продължи той. — Не исках да кажа това. И преди… съм бил с жени. Но никога не съм се чувствал по този начин.

Очите ми необяснимо защо се наляха със сълзи.

— Нито пък аз — промълвих.

Сандро ме целуна по шията.

— Защото никой от нас не е изпитвал такава любов досега — добави. — Наричат го любовен акт, но едва сега разбирам защо.

— И за мен едва ли някога ще е същото, ако не съм с теб.

Полежахме още малко, преплели ръце и крака, и лениво се галехме. Най-накрая се отдръпнах и седнах.

— Знаеш ли, Сандро, не е много честно.

— Кое? — попита, като се подпря на лакът.

Пресегнах се и отместих паднала в очите му къдрица.

— Ето какво, виждал си ме без дрехи. Много пъти. А аз не съм имала тази привилегия. Никога не съм те зървала така.

По устните му се плъзна неустоимо съблазнителна усмивка — онази, която винаги разхубавяваше още повече красивото му лице. Онази, дето толкова много обичах. Сандро се приведе към мен и ме целуна, а после стана от сламеника.

— Ела, тогава — каза ми. — Ще ти покажа всичко, което искаш да видиш. — Изправи ме на крака и пак ме целуна. — А и заслужаваш да те любя на истинско легло — добави и ме поведе през ателието към стълбището отзад, взел свещник от една маса.

— Това подобие на легло май ни послужи доста добре — разсмях се.

Сандро ме покани в спалнята си горе. Беше семпла и малка, с размерите на стаята ми за тоалет. Широко, грубо сковано легло заемаше почти цялото пространство, но дори и тук бяха пръснати многобройни ескизи и листове хартия.

Липсата на порядък не ме впечатли. Раят на Данте едва ли можеше да се сравни с вълшебното кътче, което тази стая бе за мен в бляновете ми.

Ботичели затвори вратата, макар че никой не би могъл да ни открие. И от този дребен жест всичко наоколо придоби по-интимна атмосфера. Оказахме се сами в спалнята му — стая, която неведнъж бях посещавала във въображението си. Само двамата.

Сандро постави свещника на масичката край леглото.

— Както пожела — рече с усмивка. Изхлузи ризата си през глава и я пусна на пода.

Трепетливите пламъчета на свещите хвърляха сенки по гърдите му. Пристъпих към него, прокарах ръце по голата му кожа и усетих твърдите мускули отдолу.

Той рязко си пое дъх, когато го докоснах.

— По-полека — промълви — иначе няма да успея да снема и останалите дрехи.

Щом смъкна панталона си, видях, че мъжеството му пак е набъбнало. Не можах да устоя, приближих се и го поех в ръка.

— Симонета, моля те — простена.

Усмихнах се и отстъпих, сетне бавно отдръпнах ръката си.

— Добре — отвърнах. — Макар че този път, признавам, ще ми е нужна твоята помощ.

Сандро се разсмя и се обърнах, за да ми развърже роклята. Оставих я да се свлече на пода и отново застанах с лице към него. Изтеглих нагоре ризата си, както неведнъж бях правила в негово присъствие.

Ала този път бе различно. Поглъщаше ме все така внимателно и жадно с очи, но знаех, че няма да се задоволи само с гледане. Примижах, усетила топлина между бедрата си.

Когато отворих очи, той бе коленичил в нозете ми.

— Моя богиньо, Венеро моя — шепнеше. — Прекланям ти се така, сякаш наистина си богиня, а не простосмъртна.

— Не — промълвих. — Простосмъртна съм като теб, Сандро. И може би сме по-щастливи от боговете, защото сме обикновени хора — мъж и жена, които се обичат.

Той се изправи и се приближи до мен. Този път бавно опипваше тялото ми, обхващаше гърдите ми с длани и спускаше ръце към гърба и хълбоците ми. От нежния допир кожата ми пламна. Сандро си играеше с косата ми и тя се плъзгаше между пръстите му като коприна.

Неведнъж си бях представяла тези ласки и те надхвърляха мечтите ми. Едва издържах. Отдръпнах се от него и пристъпих към леглото.

— Моля те, не ме карай да чакам — прошепнах. Бях зажадняла за него, както когато влязох в ателието. Дори много повече.

Легнах и го притеглих към себе си, но Сандро бе решил да ме измъчва още. Целуваше шията и гърдите ми, обхвана с устни едното ми зърно и започна да го гали с език, докато стенех и кършех тяло под него. После се прехвърли на другото, а в същото време плъзна ръка между бедрата ми и проникна с два пръста в мен. Пот изби по тялото ми, мислех си, че няма да издържа, но в този миг той оттегли ръката си.

— Не — простенах. — Хайде, моля те!

Сандро навлезе съвсем бавно в мен, без да ме изпуска от очи. Движехме се заедно — отначало леко, после по-бързо — и дишахме все по-учестено. Не извърнахме взор един от друг дори за миг, докато се приближавахме към екстаза, сякаш в любовния акт участваха не само телата, но и душите ни. Любехме се, вгледани дълбоко в тях, докато се сляхме напълно.

Достигнахме едновременно върховното удоволствие и то ме разтърси още по-силно този път. Собствената ми наслада се отразяваше в очите на Сандро, докато той се бе устремил към своята. Извикахме в един глас, но прекрасният миг, който изглеждаше безкраен, приключи много бързо.

Дори твърде бързо.

После Сандро ме задържа в обятията си, а аз тихо си поплаках. Обяснения не бяха нужни. Той разбра всичко.

Поспахме известно време. Когато се събудих, валеше силен дъжд и капките трополяха по стените и покрива. Исках да се сгуша под завивките, да се свия на кълбо до Сандро и да остана там. Не желаех никога да тръгвам, напук на последствията.

Ала сега, когато умът ми вече не бе замъглен от любов и страст, ясно съзнавах какво ме очаква. Не се ли върнех у дома, Марко щеше да ме потърси първо тук. И това не би довело до нищо добро. Нито за мен, нито за Сандро.

Щях да се прибера в дома на своя съпруг. Той несъмнено щеше да се досети къде съм била (ако не беше при своята французойка), но нямаше да има доказателства. А аз не бих отворила и дума. За тази нощ не бих разказала никога. Нито на Марко, нито на моя изповедник, а още по-малко на самия бог. Тя принадлежеше само на мен и Сандро, на никой друг.

Тихо се измъкнах от леглото и затърсих дрехите си в тъмното. Свещите отдавна бяха изгорели, затова едва успях да си сложа ризата, щом я намерих.

— Симонета — прошепна Сандро зад мен. — Какво правиш?

— Нищо — отвърнах. — Моля те, помогни ми. — Облякох роклята си и се обърнах с гръб към него, за да ме завърже.

Той стана неохотно, за да изпълни молбата ми.

— Нали не тръгваш? — попита.

— Налага се.

— Вали пороен дъжд, Симонета. Ще се намокриш до кости и пак ще се разболееш. Остани! Постой, докато отмине дъждът.

— Не, не мога — отбягнах погледа му.

— Недей, Симонета! Не ме карай да те моля.

Въздъхнах и се обърнах с лице към него.

— Трябва да се прибера у дома, иначе ще навредя и на двама ни — изрекох. — Марко… ще се сети къде да ме открие.

Дори и в тъмното прочетох въпросите в очите на Сандро, но му бях признателна, че не ме попита нищо.

— Тогава поне ми позволи да те изпратя. Не е безопасно жена да се разхожда сама по улиците посред нощ.

Поклатих глава отрицателно.

— Не. Ако стигнем заедно до дома и Марко те види… — Потръпнах от ужас. — Макар да не изглежда жесток, не ми се мисли какво би сторил.

— Не ме е грижа за мен, а само за теб — отвърна Сандро. — Той няма да ме види, а и поне ще съм сигурен, че си се прибрала безопасно.

— Не! — възкликнах. Не можех да му кажа другата причина за настойчивия ми отказ. Ако не тръгнех сега, и то без Сандро, се боях, че никога няма да го сторя. — Моля те, не искай това от мен.

— Симонета…

— Не — повторих твърдо. Обхванах лицето му с ръце. — Това бе най-блажената и прекрасна нощ в живота ми. Не желая един спор да помрачи вълшебството.

Целунах го и той ме дари със страстна целувка. Тогава се отдръпнах и се отправих надолу по стълбите към вратата.

В мъждивата светлина на гаснещия огън в ателието намерих пелерината си на пода и се наметнах с нея. Сандро ме съпроводи до вратата.

— Кога ще се видим отново? — попита, поел лицето ми в длани.

Сълзи бликнаха от очите ми.

— Не знам. Не знам, любов моя.

Целуна ме отчаяно за последен път. В този миг се отскубнах от него и пристъпих навън, в поройния дъжд. Знаех, че не го ли сторя сега, никога няма да мога.

38

Дъждът ме намокри цялата за броени минути. Отначало го приветствах, оставих го да отмие миризмата на любов и пот от кожата ми, за да не узнае Марко къде съм била и какво съм правила. Но едва се отдалечих от ателието на Сандро и ме втресе. Беше студена априлска нощ — в тази част от годината пролетта се усещаше денем от всеки слънчев лъч, но зимата ни обгръщаше отново, щом се мръкне. Започнах да кашлям, като че ли дъждът бе проникнал в дробовете ми и трябваше да ги прочистя.

Пътят между дома ми и ателието на Сандро никога преди не бе изглеждал толкова дълъг. Когато най-сетне се довлякох до нашата улица, щях да се разплача от облекчение, но дори за това нямах сила. Едва успях да отворя вратата, защото ръцете ми бяха мокри и хлъзгави и ужасно трепереха от студа.

Успях да се кача в стаята си, която, разбира се, бе пуста.

— Киара — повиках я хрипливо. Разкашлях се отново от усилието да говоря. — Киара — повторих, този път малко по-силно.

Тя се завтече в стаята ми, като търкаше сънено очи.

— Мадона? — попита объркана. — Какво се е случило? О, боже… — възкликна, щом видя мократа ми коса, прогизналите дрехи и кожата ми, която лъщеше от дъжда. — Dio mio, мадона, та вие почти сте посиняла от студ! Къде бяхте? О, няма значение! Елате тук, трябва веднага да смъкнете мокрите дрехи. Бързо, свалете пелерината и ще ви дам сухо бельо.

Отиде в съседната стая и донесе оттам дебела вълнена риза. Пуснах просмуканата от дъжда пелерина на пода, но не можех да направя нищо повече.

— О, мадона! — възкликна Киара. Чевръсто взе мокрите дрехи и подсуши голото ми тяло с голяма кърпа, все едно бършеше дете след баня. Нахлузи ми ризата и ме поведе към леглото. — Ще донеса допълнителна завивка — добави. — Така много скоро ще се стоплите.

Помня само, че цялата треперех.

Преди си мислех, че с всеки пристъп на болестта бог ме наказва заради някой от многото ми грехове — за това, че обичам и желая друг мъж, освен съпруга си; за това, че съм суетна и невярна. Независимо дали е така, сякаш заслужено се разболях сериозно след най-тежкото си прегрешение.

Но не съжалявах за нищо. В онези мигове, когато съзнанието ми бе достатъчно ясно, за да премисля всичко, знаех, че отново бих го сторила. „Безсмъртната ми душа заслужава да прекара една нощ с теб“ — бяха думите на Сандро. Тогава не му казах нищо, но и аз бях почувствала същото. Като че ли сгреших, задето не го споделих с него.

Прекарах няколко дни — не знам точно колко, в унеса на треската. Будех се често от силна кашлица. Петна от кръв тъмнееха по чаршафите. Пред мен изплуваха лицата на Киара, после на Марко и на Сандро, винаги на Сандро. На моменти, когато се събуждах, цялата мръзнех и си представях, че съм още под дъжда. Друг път направо изгарях, все едно бях в адския огън на Луцифер.

Знаех, че Марко понякога е там, а също и лекарят. Киара винаги се навърташе покрай мен — слагаше ми студени кърпи на челото, носеше ми вода и разредено вино. Когато оставах будна достатъчно дълго, за да разменя няколко думи с някого, говорех с нея.

Но една нощ се пробудих от много ясен шум: двама мъже спореха ожесточено на висок глас.

— Забранявам ти, чуваш ли? Ти, мерзавецо, който посегна на жена ми и я опозори с безсрамните си рисунки!

— Можеш и да ме убиеш, ако искаш, Веспучи, все ми е едно. Пусни ме да я видя!

„Сандро!“ — разпознах гласа му, макар да изгарях от треска.

— Първо трябва да ме убиеш — отсече Марко. — Само през трупа ми ще влезеш в покоите й.

Докато възвръщах разсъдъка си бавно, осъзнах, че двамата навярно са пред спалнята. Сандро навярно бе влязъл насила и бе стигнал дотук, преди Марко да му пресече пътя.

— Не ме предизвиквай, синьоре! Не можеш да ми попречиш да я видя!

— Марко — провикнах се въпреки продраното си от кашлица гърло. Устните ми бяха пресъхнали.

Мъжете се смълчаха.

— Марко — извиках отново.

Той отвори вратата и влезе вътре.

— Симонета? Будна ли си?

Дори след всичко, случило се между нас, сърцето ми се сви от болка, щом видях мъката и страданието по лицето му. Стори ми се, че се е състарил с десет години от онази нощ, когато откри ескиза на Сандро и се скарахме. Тогава май за последен път разговаряхме.

— Марко, моля те — промълвих. Зад него, през отворената врата, зърнах Сандро. — Пусни го да влезе. Искам да го видя.

На лицето му се изписа сурово изражение.

— Недей, Симонета. Едва ли е…

— Умолявам те — добавих. — Това е последното нещо, за което те моля.

При тези думи чертите му омекнаха и той отпусна глава в ръцете си.

— Добре — съгласи се. Рязко стана и излезе от стаята.

— Можеш да влезеш — чух го да казва отсечено. — Тя пожела да те види.

Сандро прекрачи прага и затвори вратата. Втурна се към мен, седна на леглото и пое ръката ми в своята.

— Симонета, моя Симонета — изрече. Усещах, че ще се разплаче.

Затворих очи и си припомних как шепнеше името ми, докато се любехме. Струваше ми се, че е било много отдавна, макар да бе едно от последните ясни неща в съзнанието ми. Но дори да не си спомнях нищо друго, това би било достатъчно.

— Сандро — промълвих, вплела пръсти в неговите. — Ти си тук. Разбрал си за мен.

— Да, любов моя — отвърна. — Не можех да не дойда.

— Исках да те видя — промълвих. — Трябва да ми обещаеш нещо.

Той стисна силно ръката ми.

— Каквото пожелаеш.

Отворих очи и се взрях в любимото красиво лице: големите очи, прекрасните черти, разрошената руса коса.

— Обещай ми, че ще завършиш картината — помолих го. — „Раждането на Венера“.

— О, Симонета — отвърна Сандро, почти задавен от чувства. — Аз… не знам дали бих могъл. Особено без теб!

— Трябва — добавих, малко по-настойчиво. — Трябва! Заради мен! Тя ще е доказателство за любовта ни. Така целият свят ще узнае. Помниш ли? И никой никога няма да забрави за нас. Обещай ми!

По бузите му се стекоха сълзи и Ботичели кимна.

— Обещавам ти, Симонета. Кълна се в живота си, че ще го сторя. Заради теб. За да живееш вечно, както веднъж ти казах.

Отново затворих очи.

— Благодаря ти. Благодаря ти, любов моя!

Замълчахме за миг; отворих очи, щом Сандро заговори отново.

— Когато си отида от този свят — рече тихо, толкова тихо, че нямаше да го чуя, ако бе по-далеч от мен — искам да ме погребат в нозете ти. Това ще е последното ми желание.

Усмихнах се и помечтах с притворени очи.

— Ще те чакам в Елисейските полета, любов моя. Там ще запазя място за теб и ще те чакам.

Когато се пробудих отново, Сандро си беше тръгнал. И аз заплаках горчиво.

Не знам колко дни бяха изминали от посещението му. Исках да си отида, докато Сандро е при мен и държи ръката ми, но и тази утеха ми бе отказана. Ако това е наказанието за всичко, което бях сторила, нека тъй да бъде.

В трескавото ми съзнание се появяваха видения, макар и невинаги ясни. Сънувах „Раждането на Венера“, сънувах, че съм застанала пред готовата картина, а Ботичели е до мен и плача от цялата тази красота. Сънувах, че се пренасям в друг свят — където не съм болна, не съм дъщеря на благородническо семейство от Генуа и не съм съпруга на Марко Веспучи, а обикновена тосканска селянка, свободна да се омъжи за Сандро по любов. Грижа се за къщата и подреждам ателието му, любим се всеки ден и той ме държи в обятията си цяла нощ.

Виждах децата ни — красиви и със златни къдрици; децата, които бихме могли да имаме заедно; децата, които не ми беше съдено да родя на Марко. Виждах ги как порастват и стават художници, поети и държавници, а очите ми се изпълваха със сълзи на гордост и мъка за тези прекрасни създания, които никога нямаше да добия.

Виждах как позирам на Сандро и той създава най-големите шедьоври на света. Последното поне знаех, че е истина.

И ето че се пробудих от тези видения — от другите житейски роли, в които се бях превъплътила в сетния си час. Бях сама, а до мен стоеше една-единствена фигура. Смъртта най-сетне ме викаше, ала бе сляпа — сляпа за красотата и младостта ми, за съдбата, която трябваше да имам; сляпа за всичко, освен за душата ми и греховете, които несъмнено са я опетнили. Но не се страхувах.

Сандро ми обеща, че ще живея вечно.

Историческа бележка

Симонета Катанео Веспучи умира на 26 април 1476 година, когато е на 22 или 23 години (не е сигурна датата на раждането й), от охтика — или белодробна туберкулоза, както наричаме болестта днес. Приживе наистина е смятана за най-красивата жена във Флоренция, а според някои дори в цяла Италия. По време на погребалната процесия, която била следвана от хиляди хора, носели ковчега й отворен по улиците на Флоренция, за да могат жителите на града да се насладят за последен път на прочутата й красота — доста злокобно, ако питате мен. Погребана е в енорийската църква на семейство Веспучи — „Онисанти“, която все още се издига на брега на река Арно и е отворена за посещение. Марко Веспучи се жени повторно скоро след смъртта на Симонета. Той е братовчед на известния мореплавател Америго Веспучи, на когото е кръстен Новия свят. Клариче Орсини де Медичи също умира от туберкулоза през юли 1487 година. Макар че взаимоотношенията й с Лоренцо никъде не са описани като особено любящи от историците, те все пак са имали десет деца, шест, от които доживяват до зряла възраст. Синът им Джовани де Медичи става папа Лъв X — той е първият от двама наследници на рода Медичи, които сядат на папския престол. По време на изследването си не попаднах на категорични данни, че Симонета и Клариче са били близки, но със сигурност са се познавали, така че си позволих да ги представя като приятелки в своята история.

Лоренцо де Медичи действително е покровител на изкуствата и знанието, както го описвам в романа. Подпомага кариерата на много художници и писатели, най-известните, от които са Леонардо да Винчи и Микеланджело Буонароти. Едва ли има по-голям политически гений от него в онези години. Заради всички тези постижения е наричан Лоренцо Великолепни. Управлява Флоренция до смъртта си през 1492 г., когато е на 43. Подобно на баща си страда от влошено здраве в по-късните години от живота си — най-вече от подагра, която се предавала в семейството.

Колкото и странно да е, Джулиано де Медичи издъхва точно две години след Симонета — на 26 април 1478 година. Намушкан е по време на литургия в „Санта Мария дел Фиоре“ и става жертва на заговора Паци. Членовете на знатния флорентински род Паци са банкери и съперници на Медичите. След като управляващата фамилия на Флоренция ги посрамва неколкократно в политически и бизнес аспект, Паци решават да елиминират конкурентите си окончателно, за което получават и безмълвната благословия на папа Сикст IV — отдавнашен враг на Лоренцо. Заговорниците се справят с Джулиано, но не успяват да убият брат му, който бил основната им мишена. Благодарение на приятелите и поддръжниците си, които успяват да отблъснат нападателите, Лоренцо се измъква само с няколко рани и скоро наказва жестоко участниците в заговора. Не е ясно каква е точно връзката между Джулиано де Медичи и Симонета Веспучи. Някои казват, че е била негова любовница, други — че любовта му към нея е била куртоазна и целомъдрена, докато трети се примиряват, че никога няма да разберем със сигурност. Аз избрах версията, която пасваше най-добре на образа на Симонета в романа.

Да пиша за Симонета, бе удоволствие и предизвикателство. За нея има твърде малко информация; тя е буквално бележка под линия или е спомената съвсем бегло в многобройните книги, писани за семейство Медичи и за съответния исторически период. На моменти това бе много отчайващо, тъй като не можех да намеря категорично потвърждение дори за простички факти от живота й — като например къде са се оженили с Марко. И все пак липсата на информация ми даде и много свобода. Изградих историята на Симонета около онези няколко факта и събития, които бяха сигурни — като турнира, в който Джулиано носи знаме с нейния лик, изрисувано от Ботичели. Празнотите запълних с помощта на въображението си. Попаднех ли на спорна информация, избирах версията, която ми харесваше повече или по-добре се вписваше в сюжета на романа. Все пак това е художествен текст, а художествената литература дава много свободи.

Сандро Ботичели, разбира се, създава много велики шедьоври, включително „Раждането на Венера“ и „Пролет“ — двете му най-прочути творби. Той е един от художниците, работили по фреските на Сикстинската капела. Жените в много от творбите му си приличат и има предположения, че Ботичели през целия си живот е рисувал Симонета. Доста изследователи приемат, че тъкмо нейният образ е увековечен в „Раждането на Венера“, но има и такива, които не са съгласни с твърдението и смятат, че то е просто романтична измислица. На мен пък ми се стори като страхотна идея за роман.

Всички картини, споменати в книгата, са истински. Изключение прави скандалният портрет на Лукреция Донати, който Ботичели рисува за Лоренцо де Медичи — сама измислих този пикантен слух (макар че Лукреция действително е била любовница на Лоренцо). Повечето от произведенията на изкуството в романа съм описала на реалните места, където са били поставени. Позволила съм си някои свободи обаче, що се отнася до годината и последователността, в която са създадени част от творбите на Ботичели. Първата картина, за която Симонета позира, е „Портрет на млада жена“, но всъщност това платно (на което също се смята, че е изобразена тя) е рисувано между 1478 и 1490 година — след смъртта й. „Раждането на Венера“ е довършена едва през 1484, както описвам в пролога.

Сандро Ботичели действително иска да бъде погребан в нозете на Симонета и след смъртта му през 1510 година желанието му е изпълнено. Много хора посещават гроба му в църквата „Онисанти“ днес, без да си дават сметка, че неговата любима муза също е погребана там. В началото, когато ми хрумна да пиша за Симонета Веспучи, планирах да я представя като муза на Ботичели и любовница на Джулиано де Медичи. Но когато разбрах, че художникът е пожелал да бъде погребан до нея, веднага осъзнах, че искам да разкажа историята за отношенията й с Ботичели, каквито и да са били те. Фактът, че двамата са погребани един до друг, подсказва, че едва ли са били просто художник и неговата муза, но навярно никога няма да разберем със сигурност каква е била връзката им.

Много от описаните в романа картини се намират в галерия „Уфици“ във Флоренция заедно с творбите на други майстори от Ренесанса. Горещо ви препоръчвам да посетите „Уфици“, ако имате тази възможност, тъй като колекцията им няма равна и включва едни от най-красивите произведения на изкуството в света.

Ако желаете да прочетете повече за Ботичели и творчеството му, за рода Медичи и Италианския ренесанс, препоръчвам ви част от заглавията, с които се запознах, докато пишех романа:

Basta, Chiara. „Botticelli (Art Classics Series)“. New York: Rizzoli, 2005.

Frieda, Leonie. „The Deadly Sisterhood: A Story of Women, Power, and Intrigue in the Italian Renaissance“. New York: HarperCollins, 2013.

Lee, Alexander. „The Ugly Renaissance: Sex, Greed, Violence and Depravity in an Age of Beauty“. New York: Doubleday, 2013.

Lucas-Dubreton, J. „Daily Life in Florence in the Time of the Medici“. Trans. A. Lytton Sells. New York: Macmillan, 1960.

Tinagli, Paola. „Women in Italian Renaissance Art: Gender, Representation, Identity“. Manchester, UK: Manchester University Press, 1997.

Unger, Miles J. „Magnifico: The Brilliant Life and Violent Times of Lorenzo dè Medici“. New York: Simon & Schuster, 2008.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.